ЗМІСТ	
ВСТУП 		
РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ДО АНАЛІЗУ ПРОБЛЕМ ЛЮДЕЙ ПОХИЛОГО ВІКУ		
1.1. Старість як соціальний  феномен		
1.2. Поняття соціальних стереотипів, їх властивості, функції та види		
Висновки до першого розділу		
РОЗДІЛ 2. ОСОБЛИВОСТІ СОЦІАЛЬНОГО СТАНОВИЩА ЛЮДЕЙ ПОХИЛОГО ВІКУ: СУЧАСНИЙ СТАН ПРОБЛЕМИ		
2.1. Самопочуття людей похилого віку у пострадянських країнах				
2.2. Історичні та соціальні аспекти соціального становища людей похилого віку		
2.3. Сучасні соціальні стереотипи старості та прояви зневажливого ставлення до літніх людей. 		
Висновки до другого розділу		
РОЗДІЛ 3. СОЦІАЛЬНІ СТЕРЕОТИПИ СТАРОСТІ В УЯВЛЕННЯХ МОЛОДІ: РЕЗУЛЬТАТИ ЕМПІРИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ		
3.1. Програма дослідження 		
3.2. Аналіз результатів дослідження 		
Висновки до третього розділу		
ВИСНОВКИ 		
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ 		
ДОДАТКИ 		

ВСТУП

	Актуальність проблеми дослідження. Актуальність теми обумовлена тим, що однією з перешкод на шляху ефективної соціальної реабілітації літніх людей є негативні соціальні стереотипи у сприйняття старіння. 
	Результати досліджень науковців свідчать про високу поширеність негативних соціальних стереотипів стосовно старості і старіння, зокрема, відзначається явне перебільшення вікових змін, приписування літнім людям негативних, а також соціально засуджуваних якостей. У масовій свідомості домінуючою є думка про погіршення в літньому віці розумових здібностей, пам'яті. Носіями таких уявлень можуть бути також соціальні працівники, що у цілому знижує якість соціального обслуговування літніх людей та порушує етичні принципи соціальної роботи. 
	У сучасному суспільстві існує думка, що особам літнього й, особливо, похилого віку властиві такі риси, як: негативізм, консерватизм, інертність, упертість, запальність, підвищена уразливість, егоїзм, дратівливість, дріб'язковість, скнарість та ін. Відношення до старості в західній та східній культурах має істотні відмінності. У сучасній західній культурі немає традиційно прийнятного, шанобливого, поважного ставлення молоді до старих людей. Представники молодого покоління або бояться старості, або ставляться до неї з байдужністю чи презирством. 
	Сучасне суспільство наразі має вирішувати ряд глобальних проблем, серед яких поряд з екологічними, економічними постають і демографічні – зокрема, проблема старіння населення розвинених країн.
	Чому саме останнє вважається проблемою? По-перше, незважаючи на зростання чисельності людей похилого віку, що часто є енергійними і фізично активними, пенсія все ж залишається для більшості з них «соціальною смертю»; існує вікове обмеження працюючих за паспортними даними, а не за показниками біологічного віку. По-друге, у спільнотах Європи, Північної Америки тощо під впливом «культу молодості» формується стійке негативне ставлення до старості як такої, що сприяє появі такого негативного явища як ейджизм (дискримінація людини на основі її віку). По-третє, наразі виникає розрив між поколіннями, думка старших для молоді перестає бути авторитетною тощо.
	Ступінь наукової розробленості проблеми. Міра розробленості проблеми пов'язана із зростанням інтересу учених до досліджуваної проблематики лише в останні десятиліття, в першу чергу в західній соціології. Важливими для аналізу проблеми виявилися теоретичні уявлення про соціальні проблеми осіб з обмеженою працездатністю До. Пентека, дослідження колективної пам'яті поколінь Ж. Скотта и Г. Шумана. Значимою представляється проблема економічного потенціалу літніх людей, проаналізована в роботах М. Греллера, соціальних зв'язків в старості (Д. Філд), особливостей старіння в сучасному соціальному контексті (І. Кемпер). 
	У соціології проблеми літніх людей досліджуються такими авторами, як М.Д. Александрова, В.Д. Альперович, І.Г. Біла, П.П. Великий, М.Е. Елютіна, С.А. Жукова, Т.З. Козлова, О.В. Краснова, Г.П. Медведева, Е.Ф. Мольовіч, П.В. Пучків, Е.Е. Чеканова, Н.П. Щукіна, Р.С. Яцемірська. 
	Окремі аспекти соціального та соціально-психологічного становища людей похилого віку відображено у працях А.А. Козлова, А.І. Тащевої, М.Д. Александрової,  В.П. Козирькова, Н.Ф. Шахматова, В.Л. Калькової, В.Ануріна, Л.С. Шилової,  Б.Г. Анан’єва, Л.І. Анциферової.
	Об’єкт дослідження – старість як соціальний феномен.
Предмет дослідження – соціальні стереотипи старості в сучасному суспільстві.
		Мета дослідження – дослідити роль соціальних стереотипів у сприйнятті старості та людей похилого віку.
	Об’єкт, предмет та мета дозволили сформувати такі завдання дипломної роботи:
1.	розкрити теоретичні підходи до аналізу старості та старіння;
2.	охарактеризувати історичні та соціальні аспекти ставлення до старості та літніх людей;
3.	проаналізувати сучасні соціальні стереотипи старості та прояви зневажливого ставлення до літніх людей на основі вторинного аналізу результатів соціологічних досліджень.
4.	провести  дослідження «Соціальні стереотипи старості в уявленнях молоді».
	Методи дослідження. Теоретичні методи: аналіз соціологічної, психологічної, соціально-педагогічної літератури з метою визначення науково-теоретичного підгрунтя дослідження, аналіз нормативних документів, методи узагальнення, порівняння; емпіричні: вторинний аналіз результатів соціологічних досліджень, анкетне опитування. Обробка результатів опитування здійснювалась з використанням методів математичної статистики та програми ОСА.
Апробація результатів дослідження. Основні положення і результати роботи репрезентовано в наукових публікаціях автора, а також обговорено на засіданнях кафедри соціальної роботи та Всеукраїнській науково-практичній конференції «Соціальна робота в сучасному суспільстві: тенденції, виклики, перспективи» (м. Полтава, 2019р.)., Всеукраїнській науково-практичній конференції «Соціальна робота в сучасному суспільстві: тенденції, виклики, перспективи» (м. Полтава, 2020р.).
Структура роботи. Дипломна робота складається із вступу, трьох розділів, висновків до розділів та загальних висновків, списку використаних джерел з 107 найменувань та 1 додатку. Основний текст дипломної роботи складає 92 сторінки.

РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ДО АНАЛІЗУ ПРОБЛЕМ ЛЮДЕЙ ПОХИЛОГО ВІКУ

1.1.	 Старість як соціальний  феномен
	
Існує велика кількість підходів до вивчення старості. Дуже важливо зрозуміти суть базового уявлення, яке лежить в основі того чи іншого підходу, оскільки специфіка осмислення даного феномену визначає спектр теоретичних питань і шляхи вирішення численних практичних проблем.  Можна виокремити декілька напрямів теоретичного аналізу старості та старіння: біологічні, соціальні, когнітивні та комплексні теорії старіння. Розглянемо їх докладніше. 
Старість як біологічна проблема.
	Старість як базова біологічна властивість всіх живих організмів розглядається в теоріях програмованого і не програмованого старіння, в теоріях "клітинних відходів", старіння імунної системи, цитологічній теорії. В кожній з цих теорій обґрунтовується своя модель механізму старіння організму. В рамках біологічного підходу розглядається теорія основоположника вітчизняної геронтології О.О.Богомольця, який стверджував, що основним чинником старіння є порушення гармонії фізіологічних процесів, а також теорія старіння як інтоксикації І.І. Мечникова.
	Геронтолог В.В.Фролькіс визначає старість як період скорочення адаптивних можливостей організму. Аналізуючи фундаментальні механізми старіння, автор не тільки констатує факт зниження адаптивних можливостей організму, але й показує тенденції саморегуляції, які протидіють процесам руйнування і спрямовані на стабілізацію життєдіяльності та збільшення тривалості життя. Поняття "антистаріння", або вітаукт (від лат. віта - життя, ауктум - продовжувати) [66] є важливим аспектом запропонованої ним адаптаційно-регуляторної теорії старіння.
	Підхід, в основі якого лежить уявлення про старіння як процес, запрограмований еволюцією та включений у генетичний код (програмоване старіння), а також підхід, згідно з яким пошкодження клітин не детермінується генетично, а відбувається внаслідок збоїв (непрограмоване старіння), мають спільний біологічний характер пояснення причин інволюції в старості. Варто зазначити, що залежно від запропонованого механізму старіння (в рамках біологічного підходу), автори вибудовують систему прогнозування майбутнього стану організму, заходів профілактики негативних наслідків, однак, роль психологічного чинника для збільшення тривалості людського життя при цьому не враховується.
	Період старіння часто називають геронтогенезом (грец. Geron - стара людина і genesis - походження) [66]. Більшість дослідників вважає, що починається вона з 60 років і триває до смерті. Міжнародна класифікація виокремлює такі періоди геронтогенезу: похилий вік (для чоловіків 60 - 74 роки, для жінок 55 - 74 роки); старечий вік (75 - 90 років); Фвік довгожителя (90 років і старші).
	На етапі старіння людина помітно втрачає фізичну силу, енергійність, погіршується її здоров'я та психофізіологічні показники. Знижується функціонування судинної та імунної систем, еластичність тканин організму. Стара людина адаптує свою поведінку до фізіологічних обмежень.
	Про початок старіння людини свідчить припинення трудової діяльності, обмеження системи соціальних відносин. У більшості дорослих вихід на пенсію мало змінює задоволеність життям. У деяких сім'ях набуває вищої значущості сімейне життя, особливо, якщо чоловік працює, а дружина вже на пенсії. Припинення роботи теж сприймається позитивно. Однак частина старих людей опиняється перед проблемою залежності від інших людей.
	Кожна людина по-своєму долає період старості, що зумовлене генетичними та особистісними чинниками, статевою належністю, способом життя на попередніх етапах, атмосферою в родині, соціально - економічною ситуацією в країні.
	Старіння людей є одним з основних показників демографічної ситуації в країні. Для України характерна тенденція до зменшення народжуваності і з'явилася тенденція до скорочення тривалості життя.
	Отже, старість є віковим етапом (у деяких людей досить тривалим), який завершує життя. Для нього характерні фізіологічні обмеження, зміни в усіх сферах особистості [69, 323-324].
В процесі старіння більшість сенсорних функцій людини відчутно погіршуються. Однак, незважаючи на те, що всі види зниження сенсорної чутливості характерні для літніх людей, специфіка їх прояву зумовлюється індивідуальними властивостями, а також особливостями сфери діяльності.
	Поширеним є уявлення про те, що порушення пам'яті - один із основних вікових симптомів психічного старіння. Фіксація на порушеннях пам'яті характерна і для самих людей похилого віку. Загальний висновок численних досліджень останніх років стосовно впливу старіння на пам'ять полягає в тому, що пам'ять дійсно погіршується, але даний процес є неоднорідним. Велика кількість чинників, які безпосередньо непов'язані з віком (обсяг сприйняття, зниження мотивації, рівень освіти, вибірковість уваги), також впливають на ефективність виконання мнемічних завдань.
	Доведено, що люди похилого віку мають нижчу ефективність організації, повторення і кодування матеріалу, що запам'ятовується. Старі люди сприймають і зберігають менше інформації, повільніше заучують словесний матеріал, ніж молоді. Краще запам'ятовують вони лише важливу для них інформацію. Поліпшення показників швидкості заучування і тривалості запам'ятовування можливе внаслідок використання способів опосередкованого запам'ятовування.
	В період після 70 років суттєво погіршується механічне запам'ятовування, а найкраще функціонує логічна пам'ять, оскільки вона пов'язана з мисленням, тому можливо припустити, що мислення в літньому віці суттєво не погіршується.
	На сьогоднішній день більшість дослідників підтримують думку про те, що молоді люди поступаються літнім за рівнем розвитку певних аспектів мислення. Особливо дане твердження стосується феномену мудрості.
	Мудрість - це експертна система знань людини, що орієнтована на практичні аспекти життя і дозволяє робити зважені висновки і давати корисні поради, які стосуються життєво важливих питань.
	Більшість дослідників погоджуються з тим, що мудрість - це когнітивна властивість людини, в основі якої лежить кристалізований, культурно-обумовлений інтелект і яка пов'язана з досвідом та особистісними характеристиками людини [61, 112]. Таким чином, період старості має свої переваги розвитку і трансформації когнітивної сфери людини. Однак, неможливо стверджувати, що кожна людина в цьому віці має ідентичну динаміку розвитку когнітивної сфери (в процесі якої формуються ознаки мудрості). На превеликий жаль, на практиці часто доводиться зустрічатися з протилежним явищем - зниженням пізнавальної діяльності людини похилого віку [61, 113].
Старість як соціальна проблема.
	У теорії звільнення ("виходу з гри") старіння описується як неодмінний процес послідовного руйнування соціальних зв'язків. Даний процес включає зміни мотивації, концентрацію власного внутрішнього світу і зниження рівня комунікацій.
	Об'єктивними його проявами є втрата соціальних ролей, погіршення стану здоров'я, зниження прибутків, а також втрата близьких людей. Руйнування соціальних зв'язків кожен індивід суб'єктивно переживає як звуження спектру інтересів, зосередженість на собі, усвідомлення власної непотрібності.
	Суть теорії полягає в тому, що визначений процес руйнування - біологічно і психологічно обумовлений та невідворотний. Розрив між особистістю та суспільством відбувається після виходу на пенсію, спочатку літня людина підтримує старі зв'язки, цікавиться тим, що відбувається на роботі. З часом ці зв'язки стають "неорганічними" і поступово перериваються. Кількість інформації, яку отримує людина, зменшується, знижується активність, у зв'язку з чим прискорюється процес старіння.
	Головним аспектом теорії активності є прямий зв'язок між рівнем активності особистості та задоволеністю життям. Згідно з даною теорією, літні люди повинні залучатися до суспільного життя, що суттєво підвищить позитивні прояви емоційної сфери. Концепція неперервного життєвого шляху трактує старість як процес боротьби за збереження звичного стилю життя.
Старість як когнітивна проблема.
	В основі цього підходу лежить, так звана "модель дефіциту", - процес втрати чи зниження емоційних та інтелектуальних здібностей. Теорія інгібіції (стримування) стверджує, що старі люди стають менш вмілими, у зв'язку із ускладненнями сприйняття зовнішньої інформації, і тому вони концентруються на виконанні більш простих завдань. Згідно з теорією "невикористання", інтелектуальні здібності в похилому віці погіршуються внаслідок недостатнього їх використання в процесі діяльності.
	Інший варіант когнітивної теорії, пов'язаний з персональними аспектами старіння. Йдеться про основні способи інтерпретації власних вікових змін людьми похилого віку. При цьому головне значення мають три сфери: особисті переживання (погіршення самопочуття, зменшення фізичної привабливості), особливості соціального статусу (активне залучення, інтеграція чи ізоляція), а також усвідомлення скінченності власного буття.
Комплексні теорії старіння.
	Процес старіння є надзвичайно багатогранним та включає біологічні, соціальні та психологічні складові, які тісно пов'язані між собою. Дж.Тернер та Д.Хелмс виокремлюють три взаємопов'язані та взаємозалежні процеси старості:
–	 психологічне старіння - особливості усвідомлення та ставлення індивіда до процесу свого старіння, при порівнянні його зі старінням інших людей;
–	 біологічне старіння - біологічні зміни організму (інволюція);
–	 соціальне старіння - особливості виконання соціальних ролей, зв'язок старіння з суспільством.
	В теоретичній моделі П.Балтеса підкреслюється, що процес розвитку детермінований складною взаємодією низки чинників: зовнішнього (соціального середовища), внутрішнього (біологічного) і синтезом біологічного та соціального. Ці чинники задають три напрямки розвитку: нормативний віковий, нормативний історичний і ненормативний розвиток життя. Нормативний віковий розвиток пов'язаний з послідовним переходом від одного вікового етапу до іншого, в біологічному (початок пубертатного періоду чи менопаузи) і соціальному аспекті старіння (вплив виходу на пенсію на поведінку). Нормативний історичний розвиток відбувається в контексті тих глобальних соціально-історичних подій, які переживають представники цілого покоління. Ненормативний розвиток життя обумовлюється впливом подій, які є унікальними в житті конкретного індивіда (зіграти головну роль в фільмі, отримати Нобелевську премію тощо).
	На думку автора, ступінь впливу даних чинників відрізняється в різні вікові періоди. В похилому віці найбільший вплив мають нормативні вікові чинники, окрім того, важливо враховувати особливості ненормативних особистих подій. Модель П. Балтеса дає можливість виокремити типові моменти розвитку різних людей, спільні для конкретних поколінь і специфічні в житті окремого індивіда.
	Крім вище перерахованих підходів до вивчення старості існують ще різні теорії. З нині існуючих геронтосоціологічних теорій, що намагаються осмислити феномен старості, найбільш популярними є наступні: роз'єднання, активності, субкультури й вікової стратифікації, символічного інтеракціонізму. Всі названі теорії належать американським соціологам.
Теорія соціального роз'єднання або соціального звільнення (disengagement) яку запропонували Дж.Розен й Б.Ньюгартен (Rosen J.,Neugarten B., 1960), Е.Каминг та В.Генрі (Cumming E., Henry W.,1961) є найбільш відомою в нашій країні, вона була описана М.Д. Александровою (1974) [14,  28].	Згідно теорії, процес старіння супроводжується неминучим відчуженням людини від суспільства, його соціального і економічного життя; зниженням взаємодії з іншими людьми; зменшенням соціальних ролей, що веде до повного соціального дистанціювання. 
	Змушене «звільнення» від професійних обов’язків (пов’язане з виходом на пенсію), від багатьох сімейних обов’язків (викликаних самостійністю дорослих дітей), зниження соціальної активності і усамітнення (пов’язані зі смертю близьких та друзів) та інше – зменшують життєвий простір старої людини. Старість посилює індивідуальність людини, звільняючи її від зобов’язань перед суспільством - надає можливість звернутися до свого внутрішнього світу і підготуватися до смерті. Роз’єднання функціонально значиме як для самих людей похилого віку так і для інших членів суспільства, таким чином суспільство самовідновлюється, надаючи дорогу новим поколінням.
	Якщо прийняти цю теорію як безперечно достовірну, треба визнати, що «успішне» старіння – це спокійне сприйняття соціального відчуження, яке починає сама літня людина і яке схвалюється соціальними нормами. «Втрата минулих соціальних ролей в сукупності з погіршенням стану здоров’я веде до порушення існуючого динамічного стереотипу особистості, до зміни її світогляду і поведінки. Явище роз’єднання виражається у зміні мотивації, звуженні кола інтересів і зосередженні їх на своєму внутрішньому світі…в спаді комунікабельності» [14, 33]. В цьому погляді зауважується на відмінностях у потребах, бажаннях, мотиваціях, виконуваних ролях літніх і більш молодих людей, що може актуалізувати політику сегрегації, навіть байдужості до людей пізнього віку і провокувати деструктивне переконання про неважливість похилого віку.
	Багато авторів виступають з критикою цієї теорії. Дослідження Шанас (Shanas,1968) показало, якщо людина похилого віку здорова, має достатній рівень матеріальної забезпеченості, то її активність з віком не знижується. Д.Бромлей (Bromley, 1988) критикуючи теорію, говорить, що з віком втрата певних соціальних зв’язків замінюється іншими, й при зменшенні їх кількості, вони стають більш значимими і важливими. Зважаючи на те, що люди похилого віку мають менше соціальних обов’язків, у них є більше можливостей займатися улюбленою справою і проявляти активність.
	Дослідження Маддокса (Maddox, 1970) показали, звільнення в основному відбувається у тих людей, які завжди були «затворниками» і така поведінка була характерна для них протягом усього життя і це не є відповіддю на старіння.
	Отже, розглядаючи дану теорію треба виходити з того, що «роз’єднання» може відбуватися як один із варіантів життя літньої людини, але воно не є обов’язковим для усіх і проявляється індивідуально в залежності від внутрішніх ресурсів літньої людини, її особистісних рис, фінансової ситуації, освіти, життєвого досвіду та ін. Ця теорія не бездоганна в моральному відношенні. Цей підхід не сприяє виробленню соціальної політики спрямованої на включення літніх громадян до активного суспільного життя, захист їх від дискримінації, навпаки, формує залежність людей похилого і старого віку від держави, а соціальну роботу з літніми зводить до соціального обслуговування, догляду.
	Теорія активності є альтернативною до попередньої. Автори даної теорії Хеваюрст, Ньюгартен, Мобін (Havighurst, Neugarten, Mobin1961,1968) говорять, що вступаючи в старість, люди зберігають ті ж потреби й бажання, що й у середньому віці, і всіляко чинять опір будь-яким намірам виключити їх із життя суспільства.
	Згідно даної теорії під благополучною старістю розуміється збереження соціальних зв’язків, соціальних ролей і підтримання активності середнього віку. Під емоційним благополуччям (задоволеністю життям) розуміється наявність позитивного образу-Я, оптимістичного настрою; задоволення своїм минулим життям і прийняття нових умов; отримання задоволення від активності повсякденного життя.
	Цей підхід активно підтримується на Заході і є базисом соціальної політики стосовно літніх людей, яка орієнтується на включення їх у активне суспільне життя, створення умов для розвитку здібностей і можливостей.
	У своїй крайній формі теорія активності так само неприваблива, як і теорія роз’єднання. На думку Я. Стюарт-Гамільтона неприємно спостерігати орди соціальних працівників, котрі змушують людей похилого віку «зливатися» з іншими «для їхнього власного блага» з обов’язковими прогулянками й т.д. Він висловлює точку зору, що «теорії звільнення і активності описують оптимальні стратегії для деяких, але не для всіх людей, і питання яка з них краща, залежить від набору факторів, таких як фінансові обставини (наприклад, чи може людина дозволити собі активний образ життя?), здоров’я (наприклад, чи має людина все ще сили для якого-небудь хобі?) і типу особистості (наприклад, інтроверти можуть ненавидіти активний образ життя)» [85, 145].
	Відповідно до теорії субкультури (А.Роуз), культура стає стрижнем, який поєднує людей літнього віку, і створює особливу близькість між ними й у той же час відокремлює їх від інших вікових когорт. Причому автор теорії стверджує, що культура літніх особлива, відмінна від культури всіх інших вікових груп. У практичному плані А.Роуз пропонував створення селищ, житлових будинків, будинків-інтернатів для пенсіонерів.
	Що стосується субкультури, то вона не є якоюсь знову створюваною культурою для літніх людей, це ті норми моралі й поведінки, традиції, духовні цінності, котрі засвоїло колись їхнє покоління. Вона дійсно може поєднувати людей у певну групу. Але розвиток культури відбувається безперервно і більшою мірою поєднує різні покоління, чим розводить їх. Не виправдала себе ідея створення різного роду сепаратних поселень для людей похилого віку. Але можна вважати, що ця ідея стала базою для створення клубів за інтересами для літніх, будинків для проживання та ін.
	Теорія вікової стратифікації припускає вікову диференціацію поряд із соціальною, розглядає суспільство як сукупність вікових груп, котрі мають обумовлені віком відмінності у здібностях, рольових функціях, правах і привілеях. У межах цієї теорії важливими стають проблеми суспільного статусу літніх людей, індивідуальні відмінності при переході із одного вікового періоду в наступний, механізми розподілу соціовікових ролей, взаємовідносини з іншими віковими групами. За даною теорією, з виходом на пенсію людина втрачає свій престиж, втрачає владу над іншими і над самою собою, тобто старість характеризується втратою контролю над ситуацією.
	Соціальна політика, що базуватиметься на даній теорії, не в змозі враховувати реальні бажання і потреби літніх людей.
	Теорія символічного інтеракціонізму була сформульована американським соціологом і психологом Джорджем Мідом (Mead, G.H.). Вона приваблює побудовою концепції старості на фундаменті ідей з різних галузей науки: геронтології, демографії, психології, медицини, теорії і методики соціальної роботи. В її основу покладена ідея комунікації як засобу взаємного пристосування індивідів, що є найважливішою умовою існування й розвитку суспільства. Для літньої людини це пристосування:
1)	до представників нових, молодих когорт; 
2)	до «узагальнених інших», які в цьому випадку виступають як змінене суспільство в цілому; 
3)	до самого стану старості, тобто до самого себе в новій якості. 
	З іншого боку,суспільство повинне пристосуватися до того, що значною його частиною є люди старшого віку, що його демографічна структура набула нового виду - "сивого суспільства". Якщо пристосувальні здатності старих вироблялися століттями, (Дж. Мід відзначав, що людське поводження взагалі має адаптивний характер), то суспільство з необхідністю пристосуватися до власної старості зіштовхнулося вперше й багато в чому виявилося до цього неготовим ні на рівні соціуму, ні на рівні індивідів.
	Цікавими є положення Дж. Міда про стадійність процесу розвитку самотності. На першій стадії, стадії рольової гри,  дитина ідентифікує себе з тим образом, котрий їй нав'язують або підказують батьки. На другій стадії, власно ігровій, підліток, спілкуючись у більше широкому колі, одержує можливість глянути на себе з боку. Так формується "мене" і приймаються правила гри. На третій стадії людина входить у певну групу,засвоює систему відносин і тим самим визначає своє місце в суспільній ієрархії.
	Аналогічно можна розглянути формування у людини образу старості. На першій стадії, ще задовго до настання реальної старості, людина підспудно «приміряє» на себе образ старого, у спілкуванні з людьми старшого віку, з дідусем, бабусею. На наступних стадіях, засвоює правила поведінки в співтоваристві пенсіонерів, особливо в передпенсійному віці приймає моду цієї групи, відмовляється від колишніх звичок, засвоює прийняті правила поведінки старих. На останній, пенсійній стадії, вона використовує придбане на попередніх стадіях, набуває символи старості, адаптується до нового ставлення до себе з боку оточуючих. Важливим моментом є своєчасність вступу у кожну стадію.
	Існуючі соціологічні теорії старіння в основному являють собою вузькі, обмежені подання, що розглядають лише окремі аспекти феномена старості, при відсутності солідної теоретичної систематизації.
Різноманітність варіантів соціальної інтерпретації феномену старості свідчить про його складність. Теоретичні підходи в комплексі дають розуміння старості як цілісного етапу людського життя, рівноцінного у співвідношенні з іншими етапами розвитку, котрий характеризується особливою психологічною динамікою і соціокультурною забарвленістю.
	Покращення соціального положення людей похилого і старого віку, побудова оптимальної системи соціальної роботи з ними, вимагає перегляду застарілих концепцій про старість, особистість літньої людини і роль старшого покоління в житті суспільства. Ставлення суспільства до старіння певною мірою впливає на здібність літніх людей оперативно адаптуватися до старості. Прагнення до індивідуального і суспільного розвитку, дозволить наповнити життя літньої людини новим змістом, зробити його привабливим, і в кінцевому результаті сприятиме створенню спокійної і доброзичливої цивілізації.
	Нова філософія сприйняття старіння населення й старості як періоду життєвого циклу окремої людини повинна бути переосмислена з позицій сьогодення і покладена в основу концептуальних розробок, підходів до визначення адекватної соціальної політики стосовно літніх громадян.
	Концептуальні погляди світового співтовариства на нову модель старості, місце і роль літніх людей знайшли відображення у «Принципах ООН відносно літніх людей» прийнятих резолюцією 46/91 Генеральної Асамблеї від 16.12.1991р. [64]. 
Принципи, що рекомендовано включити урядам до своїх національних програм наступні: незалежність, участь, догляд, реалізація внутрішнього потенціалу, достоїнство. Принцип «незалежність» передбачає задоволення фізіологічних і матеріальних потреб людей похилого віку.
	Вони повинні мати можливість працювати, займатися прибутковою діяльністю, брати участь у визначенні термінів і форм припинення трудової діяльності, мати можливість брати участь у освітніх і професійних програмах. Принцип «участь» передбачає залучення літніх людей до суспільного життя, активної участі у розробці і здійсненні політики стосовно людей похилого віку. Принцип «догляд» вміщує питання забезпечення доглядом і захистом з боку сім’ї і спільноти у відповідності до системи цінностей даного суспільства.
	Передбачається доступність до медичного обслуговування, до послуг соціальних, правових та опікунських установ. Літні люди повинні мати можливість користуватися правами людини і основними свободами, знаходячись у будь-якій установі, що забезпечує лікування, догляд, включаючи повну повагу їхнього достоїнства, переконань, потреб і особистого життя, а також права приймати рішення щодо догляду за ними і якості їх життя. «Реалізація внутрішнього потенціалу» передбачає доступ до можливостей суспільства в сфері освіти, культури, духовного життя і відпочинку. Принцип «достоїнство» заперечує експлуатацію, фізичне або психічне насилля над літньою людиною. Вони мають право на достойний і безпечний образ життя, справедливе звернення незалежно від статі, віку, расової і етнічної приналежності, інвалідності або статусу, а також незалежно від їх економічного внеску [89].

1.2. Поняття соціальних стереотипів, їх властивості, функції та види 

Ми всі живемо в світі стереотипів. Саме стереотипи в значній мірі визначають моральні норми, формують політичні, релігійні і світоглядні концепції. Поведінкові стереотипи теж дуже різноманітні й багато в чому визначають нашу поведінку, наші думки і ставлення до навколишнього. Завдяки цим стереотипам ми чітко знаємо, як себе вести в тому чи іншому випадку; знаємо, що погано і що добре; знаємо, хто правий, а хто не правий. Знаємо, але це не означає, що так і є насправді тому, що стереотипи, на яких засновані наші судження, можуть бути сформовані на помилкових передумовах або певних, не завжди обґрунтованих умовностях.
Люди зазвичай думають, що їх сприйняття і уявлення про речі збігаються, і якщо дві людини сприймають один і той же предмет по-різному, то один з них точно помиляється. Власні уявлення людині здаються вірними і не підлягають зміні. 
Стереотипи - невід'ємний елемент повсякденної свідомості. Жодна людина не в змозі самостійно реагувати на всі ситуації, що зустрічаються їй в житті. Стереотип, що акумулює якийсь стандартизований колективний досвід і викликаний в процесі навчання індивіда і спілкування з іншими, допомагає йому орієнтуватися в житті і певним чином спрямовує його поведінку. Однак стереотип може бути як істинним, так і помилковим. Він може викликати і позитивні емоції, і негативні. Його суть у тому, що він висловлює ставлення, установку даної соціальної групи до певного явища.
Формування стереотипів є обов'язковим елементом нашої культури, але разом з тим формування стереотипів породжує і певний консерватизм у нашій діяльності, у тому числі і в процесі мислення. Найчастіше люди не віддають собі звіту в тому, які саме причини вплинули на формування ставлення до інших людей і різних соціальних процесів і не здогадуються про те, що в першу чергу це соціальні стереотипи. 
До соціальних стереотипів відносяться етнічні, гендерні, політичні і цілий ряд інших стереотипів. Їх вивченням поряд з психологією займається соціологія, культурологія, філософія. 
На наш погляд, проблема соціальних стереотипів актуальна в даний час. Є підстави припускати, що стереотипи як елементи міфологічної свідомості, засновані на стародавніх, глибинних пластах останньої, відіграють визначальну роль у прийнятті масами політичних рішень тоді, коли суспільство знаходиться у перехідному або кризовому стані. На силі стереотипів заснована комерційна реклама і торгові марки. 
Стереотипи мають досить сильний вплив на свідомість людей і дуже широке поширення, межі якого важко навіть оцінити.
Людині властиво шукати загальне по-різному, підсумовувати пізнання, узагальнювати його. Стереотип однозначний, розділяє світ тільки на дві категорії: "знайоме" і "незнайоме". "Знайоме" стає синонімом "хорошого", а "незнайоме" - синонімом "поганого". 
Проблема соціального стереотипу має велику історіографію. У західній психології, політології та соціології теорії стереотипів розробляються, в основному, на макротеоретичному рівні. У цих дослідженнях містяться різні інтерпретації стереотипу, як певного утворення з певними психологічними механізмами, що формуються під впливом різноманітних зовнішніх і внутрішніх факторів. 
Вперше термін «стереотип» був введений в суспільні науки в 20-ті роки ХХ століття в США, коли виникла необхідність вивчення та пояснення законів функціонування масової свідомості. Засновником концепції стереотипного мислення і поведінки став американський вчений Волтер Ліппман (Walter Lippman). У своїй роботі «Громадська думка» (1922 р.) У. Ліппман стверджував, що це впорядковані, схематичні детерміновані культурою «картинки світу» в голові людини, які заощаджують його зусилля при сприйнятті складних соціальних об'єктів і захищають його цінності, позиції і права [16,  9].
У своїй роботі У. Ліппман виділив дві важливі, на його погляд, причини, які впливають на формування стереотипів. Перша причина - використання принципу економії зусиль, характерного для повсякденного людського мислення і виражається в тому, що люди прагнуть не реагувати кожен раз по-новому на нові факти та явища, а намагаються підводити їх під вже наявні категорії. Друга причина - це захист існуючих групових цінностей. 
У психологічному словнику наводиться таке визначення поняття стереотипу: «стереотип (від грец. "stereotype": stereos - твердий, міцний і typos - форма, зразок, відбиток) - тверда, часто спрощена, стандартна думка про соціальні групи чи про окремих індивідів як представниках цих груп»[66, 385].
	Дуже схоже трактування поняттю "стереотип" дає А. Байбурін: це судження, у загострено спрощеній та узагальненій формі з емоційним фарбуванням, що приписує визначеному класу обличчя деякі властивості, чи, навпаки, що відмовляє їм у цих властивостях. Стереотипи розглядаються як особливі форми обробки інформації, що полегшують орієнтацію людини у світі. Ознаки, що містяться в стереотипах, використовуються для оцінки співвіднесеності предметів до того чи іншого класу і приписування їм визначених характеристик [17, 7-21].
Якщо стереотип формується в результаті зовнішнього впливу на людину, що має соціальну природу або стереотипним об'єктом є соціальний об'єкт (група об'єктів), то говорять про соціальний стереотип. 
Ще за часів Ліппмана було запропоновано величезна кількість конкретних визначень соціального стереотипу. Залежно від теоретичної орієнтації автора на перший план висуваються відповідні аспекти цього явища.
Так, Т. Шибутані визначає соціальний стереотип як «популярне поняття, що означає приблизне угруповання людей, з точки зору будь-то легко помітної ознаки, підтримуване широко поширеними уявленнями щодо властивостей цих людей» [79, 98]. 
Р. Таджура (R. Taguiri) розуміє під соціальним стереотипом «схильність суб'єкталегко і швидко віднести сприйму людину в певні категорії в залежності від її віку, статі, етнічної приналежності, національності і професії, і тим самим приписувати їх якості, які вважаються типовими для людей цієї категорії» [13,  95].
Г. Тежфел (H. Tajfel) підсумовував головні висновки досліджень у галузі соціального стереотипу: 
1) люди з легкістю виявляють готовність характеризувати великі людські групи (чи соціальні категорії) недиференційованими, грубими і упередженими ознаками; 
2) така категоризація відрізняється міцною стабільністю протягом дуже тривалого часу; 
3) соціальні стереотипи певною мірою можуть змінюватися залежно від соціальних, політичних чи економічних змін, але цей процес відбувається вкрай повільно;
4) соціальні стереотипи стають більш виразними («вимовними») і ворожими, коли виникає соціальна напруженість між групами; 
5) вони засвоюються дуже рано і використовуються дітьми задовго до виникнення ясних уявлень про ті групи, до яких вони належать; 
6) соціальні стереотипи не являють собою велику проблему, коли не існує явної ворожості у відносинах груп, але надзвичайно важко модифікувати їх і керувати ними в умовах значної напруженості і конфлікту [там же,  95-96].
Наприкінці 1950-х років у західній науковій думці найбільшу популярність одержало визначення, запропоноване американським психологом і соціологом Кимбаллом Юнгом (K. Joung). Стереотип розумівся ним як «помилкова класифікаційна концепція, з якою, як правило, пов'язані якісь соціальні чуттєво-емоційні тони подібності та відмінності, схвалення або засудження іншої групи» [16, 12-13]. Після такого погляду до стереотипів стали ставитися як до чогось свідомо помилкового, невірного. Стереотип став виступати синонімом помилкової оцінки або упередженої думки про явища чи групи. Лише з виникненням гіпотези О. Клайнберга стало поширюватися думка про наявність в стереотипах якогось «зерна істини» [76,  242].
Спільним для американських досліджень є те, що вони в основному присвячені антростереотіпам (тобто образам, які формуються в певній соціальній групі), їх ролі у сфері соціальній та політичній.
У західноєвропейській соціальній психології широко поширена точка зору, згідно з якою соціальні стереотипи й інші феномени групової і суспільної свідомості мають бути об'єднані в загальну концептуальну схему. 
Зокрема, швейцарський соціальний психолог В. Дуаз виділив чотири рівні стереотипів: 
–	індивідуально-психологічні особливості формування уявлення людини про своє соціальне середовище; 
–	уявлення, що складаються в ситуації міжособистісного спілкування; 
–	колективні уявлення, що формуються в міжгрупових відносинах; соціальний стереотип зароджується і функціонує саме на цьому рівні;
–	ідеологія, яка складається під впливом певних історичних умов даного суспільства.
У вітчизняній психології до кінця 1950-х років термін «стереотип» не вживався. Хоча проблема вивчення шаблонів поведінки людини ставилася. Найбільш всебічно це було розглянуто П. О. Сорокіним. Не вводячи в обіг термін «стереотип», він описав процес їх функціонування в соціокультурній групі. «Ряд процесів і форм поведінки заздалегідь зафіксований в тому чи іншому вигляді і виконується більшістю членів групи» [52, 13].
Інтегральним чинником усього соціального життя тут виступає колективний рефлекс. Таким чином, все соціальне життя бачилось йому у вигляді нескінченної ланцюгової реакції. І хоча «кожна соціальна група завжди має в своєму середовищі «інакодумців», але вони часто-густо ведуть себе згідно з нормами «офіційними»[там же, 27].
Після робіт П.А. Сорокіна до проблеми стійких форм поведінки довгий час не зверталися, і тільки в кінці 1950-х - початку 1960-х років у вітчизняній науці з'явився ряд робіт критичного змісту, в яких розглядалися проблеми стереотипізації та стереотипів. Тоді ж вперше у вітчизняній науці були зроблені спроби дати визначення поняттю «стереотип». В.А. Ядов під стереотипом розумів «чутливо забарвлені соціальні образи» [68, 25]. І.С. Кон дає таке визначення: стереотип - це «упереджена, тобто не заснована на свіжій безпосередній оцінці кожного явища, а виведена із стандартизованих суджень і очікувань, думка про властивості людей і явищ» [23, 188].
У радянській літературі дослідження проблеми стереотипів пов'язане з іменами Шихирева П.Н., Шерковіна Ю.Л., Гаджієва К.С., Кона І.С., Ядова В.А., Зака Л.А., Кондратенко Г.М і інших. Їм властивий класовий підхід до проблеми дослідження стереотипів, в їх роботах найчастіше зустрічається визначення стереотипу як «образу» або «набору якостей», як досить примітивного або емоційно забарвленого уявлення про дійсність, що неадекватно відображає об'єктивні процеси.
Проте сьогодні більшість пострадянських вчених (вслід за західними) стали обережніше ставитись до феномену стереотипу, вважаючи останній переважно комплексним утворенням і оцінюючи вміст його не лише з негативного боку (Агєєв В.С., Васильева Т.В., Малишева І.В., Коробов В.К., Стефаненко Т.Г., Сорокин Ю.А., Янчук В.А. і ін.).
Агєєв В.С. вважає, що сам по собі процес утворення стереотипів не є поганим або хорошим. Він виконує об'єктивно необхідну функцію, дозволяючи швидко, просто і досить надійний категоризувати, спрощувати, схематизувати найближче і віддаленіше соціальне оточення [12, 98].
Отже,соціальний стереотип - узагальнена, спрощена і ригідна система широко розповсюджених уявлень про групи людей, у яких кожна людина розглядається як носій одних і тих самих  наборів провідних характеристик, що приписуються будь-якому члену даної групи безвідносно його реальних якостей; система, що має високу стійкість, найчастіше емоційно забарвлена. [66, 384].
Стосовно властивостей стереотипів, то вони вивчені недостатньо в роботах і західних і вітчизняних дослідників. Однак, все ж таки можна виділити ряд властивостей, найбільш часто згадуваних в психологічній літературі:
1) Не розвинений когнітивний компонент; 
2) Поляризованість оцінки (завищення оцінки йде через автостереотип, заниження - через гетеростереотип); 
3) Жорстка фіксованість стереотипу, стійкість, що виявляється в різних ситуаціях і є на погляд багатьох дослідників головною характеристикою стереотипу; 
4) Інтенсивність емоційного прояву; 
5) Концентрований вираз властивостей соціальних установок (чіткий регулятор поведінки групи) [12, 112].
Російський психолог Д. Ольшанський виокремлює такі властивості стереотипу: 
1)	здатність впливати на прийняття рішення індивіда, нерідковсупереч логіці;
2)	у залежності від характеру установки стереотипи майже автоматично "підказують" одні доводи у відношенні вибору об'єкта чи ухвалення рішення і витісняють зі свідомості інші, протилежні першим;
3)	стереотип, на відміну від "потреби взагалі", має виражену конкретність. [58, 25].
Що стосується функцій стереотипів, то вони вивчені більш детально. Існує ряд класифікацій, найбільш важливі з яких, наведені нижче.
Г. Тежфел виділяє чотири функції стереотипів, дві з яких реалізуються на індивідуальному рівні, дві - на груповому. 
Значення стереотипу на індивідуальному рівні: 
–	когнітивна (селекція соціальної інформації, схематизація, спрощення); 
–	ціннісно-захисна (створення і підтримка позитивного «Я-образу»). 
На груповому рівні: 
–	ідеологізує (формування та підтримка групової ідеології, що пояснює і виправдовує поведінку групи); 
–	ідентифікує (створення і підтримання позитивного групового «Ми-образу»).
Дослідження двох останніх функцій дозволить, на думку Тежфела, створити теорію соціальних стереотипів. Він підкреслює, що соціальною психологією, історією, культуроантропологією і просто життєвим досвідом є вже накопичений великий емпіричний матеріал, що свідчить про те, що на рівні групи соціальні стереотипи дійсно виконують зазначені функції [84, 111].
Німецький дослідник У. Квастгоф (U. Quasthoff) виділяє такі функції стереотипів: 
–	когнітивна – генералізація (іноді надмірна) при упорядкуванні інформації – коли відзначають що-небудь таке, що впадає в очі. Наприклад, при засвоєнні чужої культури на заняттях іноземною мовою приходиться одні стереотипи (регулюючі інтерпретацію мови) заміняти іншими; 
–	афективна - певна міра етноцентризму в міжетнічному спілкуванні, виявлена як постійне виділення свого на противагу «чужому»;
–	соціальна – розмежування «внутрішньогрупового» «зовнішньогруповому»: призводить до соціальної категоризації, до утворення соціальних структур, на які активно орієнтуються в повсякденному житті [21, 178].
Необхідно підкреслити одну особливість проблеми вивчення стереотипів - той факт, що явище стереотипізації привернуло увагу соціологів набагато раніше, ніж увагу психологів, що зробило вирішальний вплив на змістовну інтерпретацію функцій стереотипів і у власне психологічний дослідженнях. Як підкреслює В.С. Агєєв, «нерозчленованим уявлення про соціальні і психологічних функціях соціального стереотипу, обумовлене змішанням рівнів наукового аналізу, призводить до однозначно негативної оцінки соціальних стереотипів як явища не тільки соціального, а й психологічного» [13,  96].
Існують різні види стереотипів. Зокрема, розрізняють автостереотипи, що відображають уявлення людей про самих себе, і гетеростереотипи, відбивають ставлення до іншому народі, іншої соціальної групи. Наприклад, те, що у свого народу вважається проявом ощадливості, в іншого народу - проявом жадібності. Люди сприймають багато стереотипів як зразки, яким треба відповідати. Тому такі фіксовані уявлення надають досить сильний вплив на людей, стимулюючи вони формування таких рис характеру, які відображені в стереотипі. 
Стереотипи можуть бути індивідуальними і соціальними, виражають уявлення про цілу групу людей. До соціальних стереотипів відносяться як окремі випадки етнічні, гендерні, політичні і цілий ряд інших стереотипів.
Що стосується вікових стереотипів, то вони негативним чином впливають на людей похилого віку. Головні проблеми полягають у тому, що людям похилого віку доводиться боротися з великою кількістю нав’язаних їм стереотипів поведінки, які немовби відповідають їхньому вікові. [73, 370].
	Загалом існує широкий спектр стереотипних уявлень про людей третього віку, серед яких виокремлюються наступні: 
–	більшість старих людей бідні; 
–	старі люди, як правило, слабкі і кволі; 
–	більшість старих людей погано справляється з роботою; 
–	працездатність, продуктивність, мотивація, здатність сприймати новизну, творча активність у них нижча, ніж у молодих працівників; 
–	у старих людей знижуються інтелектуальні здібності, погіршується пам’ять, у них нижча здатність до навчання. [93, 326].
Присутні і більш категоричні судження стосовно людей похилого віку: «старий працівник неефективний», «старого вчити, що мертвого лікувати», «старше покоління в ринковій економіці – це додаткове «навантаження» на суспільство». 
	Один з основних соціальних стереотипів у сфері зайнятості пов’язаний з тим, що працівники старшої вікової когорти, які знаходяться в межах 45 – 55 років, не кажучи вже про представників третього покоління (тим, кому за 60 років) вважаються найменш бажаними кандидатами на отримання достойного робочого місця. Розв’язати фінансові проблеми (або ж заробити) самостійно людині після шістдесяти надто складно. В Україні лише 18 % роботодавців згідні надати їм місце роботи.
Стереотипи можна також розділити на стереотипи поведінки і стереотипи свідомості.
Стереотипи поведінки - це стійка, регулярно повторювана поведінка соціокультурної групи і належних до неї індивідів, яке залежить від функціонуючої в цій групі ціннісно-нормативної системи. Вони знаходяться в тісному зв'язку зі стереотипами свідомості. 
Стереотипи свідомості – стереотипи, які фіксують ідеальні уявлення ціннісно-нормативної системи, виступають основою для формування стереотипів поведінки. Стереотипи свідомості створюють моделі поведінки, стереотипи поведінки впроваджують ці моделі в життя. 
При аналізі стереотипів необхідно враховувати як негативні, так і позитивні психологічні наслідки стереотипізації. З одного боку, виведена з стереотипу схема судження про іншу людину нерідко діє як упередження. Виникаючи в умовах дефіциту інформації, соціальний стереотип часто виявляється хибним і грає консервативну роль, формуючи хибні уявлення людей про те, що відбувається, деформуючи процес інтерпретації того, що відбувається і характер міжособистісної взаємодії. Будь-який соціальний стереотип, що виявився вірним в одній ситуації може бути неправильним в інший і, отже, неефективним для вирішення завдання орієнтування особистості в навколишньому соціальному світі.
З іншого боку, наявність соціальних стереотипів відіграє дуже важливу роль в соціальному житті з тієї простої причини, що без них, за відсутності вичерпної інформації про події чи спостерігається неможливі були б ні адекватна оцінка, ні адекватний прогноз. По-перше, стереотип дозволяє різко скоротити час реагування на мінливу реальність, по-друге, прискорити процес пізнання, по-третє, надати хоч якусь первинну підставу для орієнтування в тому, що відбувається. Стереотипи полегшують розуміння, наприклад, чим більше стереотипів у тексті, тим легше він розуміється. Незважаючи на спрощення і схематизацію, стереотипи виконують необхідну і корисну функцію в психологічній регуляції процесів міжособистісного розуміння. Це виявляється можливим тому, що в стереотипі обсяг істинних знань нерідко перевищує обсяг помилкових [22, 107].
Таким чином «стереотипи розуміння, по-перше, регулюють процеси спілкування: якщо у людини, яка не була на війні і ветерана війни подібні уявлення про особистість «афганців», то це сприяє виникненню взаєморозуміння між ними. По-друге, стереотип є способом структурування досвіду розуміння суб'єкта, спосіб організації знань, використовуваних для розуміння іншої людини»[там же, 108].
Останнім часом у всьому світі вчені включаються в розробку комплексу проблем, що становлять психологію пізнання людьми один одного. Досліджуються загальні особливості формування образу іншої людини і поняття про його особистість, з'ясовується значення статі, віку, професії і приналежності людини до тієї чи іншої соціальної спільноти, виявляються типові помилки, які допускає людина, оцінюючи оточуючих її людей, простежуються зв'язки між пізнанням людини самої себе і розумінням інших осіб. 
Сприйняття людини людиною - цілісне відображення людини людиною в їх чуттєво тимчасових і просторових зв'язках і відносинах. [23, 106].
Більш докладно цією проблемою займався А.А. Бодальов, тому в роботі я спиратимуся на дослідження та експерименти цього автора. 
Сприйняття людини людиною, як і будь-яке інше сприйняття, характеризується предметністю, яка в даному випадку полягає в тому, що властивості образу людини відображаються в образі, який належить людині, тобто як властивості цієї людини. Сприйняттю людиною людини притаманні і такі особливості, що характеризують відображення індивідумом дійсності, як об'єктивність і суб'єктивність, як цілісність і структурність. І.М. Сеченовим було показано, що обрис особи, загальний силует тіла є найважливішими розпізнавальними ознаками людини для сприймання його іншими людьми. Цілісний образ виникає поступово і становлення його пов'язано з просторово-часовими умовами, в яких людина відображає об'єкт. Дія цих умов завжди позначається і на формуванні у нас образу іншої людини. Зміна зорового образу в умовах поступової зміни відстані між об'єктом спостереження і спостерігачем були вивчені М.Д. Александровою та Б.Ф. Ломовим. [ 23, 113].
Дослідники виділяють в процесі становлення зорового образу п'ять фаз. На першій з них має місце грубе розрізнення загальних пропорцій об'єкта та його положення. Цю фазу змінює фаза «мерехтливої» форми. Для третьої фази характерне грубе розрізнення основних деталей. Перш за все, виокремлюються найбільш великі деталі незалежно від того, де вони розташовані. Якщо деталі приблизно рівні, то спочатку сприймаються деталі, розташовані зверху і справа. Розрізнення нижніх частин відстає від розрізнення верхніх. На четвертій фазі спостерігається глобально-адекватне сприйняття. На п'ятій фазі образ стає диференційованим. Контур об'єкта відображається в повноті його деталей [23, 118-119].
Велике значення у формуванні образу людини має ракурс, в якому зазвичай бачать цю людину. Різниця у зростанні між тим, хто сприймає і сприйманим впливає на формування образу. 
Сприйняттю людини людиною властива і така риса, як константність. Незважаючи на зміни в освітленості, віддаленості від спостерігача, образ  людини залишається відносно постійним. Константність, не будучи абсолютною властивістю, не є початковою властивістю і виникає в процесі формування образу сприймання, по мірі все більш тонкого розрізнення елементів контуру [12, 119-120]. 
Сприйняття людини людиною характеризується свідомістю. За допомогою слів, якими виражають сприйманого, в образ його включається узагальнене знання про дану категорію людей, що склалося внаслідок суспільної думки і більш-менш засвоєне сприймаючим суб'єктом.
Таким чином, інша людина сприймається не тільки в своїх вихідних фізичних якостях (зріст, стать, вік, фігура, обличчя, очі), але і як особистість, що займає певне положення в суспільстві і яка відіграє ту чи іншу роль у житті сприймаючого.
Займаючись різними видами діяльності, людина, відповідаючи на вимоги кожного з них, виявляє то одні, то інші з притаманних їй особливості. Взаємодіючи один з одним, люди виступають у різних ролях. У зв'язку з цим на перший план у сприйнятті виступають ті якості сприйманого, які в даних умовах набувають особливого значення. 
	Зовнішній вигляд і дії людей можуть по-різному відповідати етико-естетичним вимогам, сформованим у людини в її свідомості. Тому люди викликають у неї по відношенню до себе неоднакове емоційне ставлення.   [12, 125].
	Таким чином, виклавши своє розуміння сприйняття людини людиною, з'ясували, що воно підпорядковується не тільки законам психології сприйняття, але і фізіологічним, фізичним і естетичним законам, у той же час воно має свої особливості: вікові, індивідуальні та професійні.

Висновки до першого розділу

Можна виокремити декілька напрямів теоретичного аналізу старості та старіння: 
1) Старість як біологічна проблема. Підхід, в основі якого лежить уявлення про старіння як процес, запрограмований еволюцією та включений у генетичний код (програмоване старіння), а також підхід, згідно з яким пошкодження клітин не детермінується генетично, а відбувається внаслідок збоїв (непрограмоване старіння), мають спільний біологічний характер пояснення причин інволюції в старості.
2) Старість як соціальна проблема. Суть теорії полягає в тому, що визначений процес руйнування - біологічно і психологічно обумовлений та невідворотний. Розрив між особистістю та суспільством відбувається після виходу на пенсію, спочатку літня людина підтримує старі зв'язки, цікавиться тим, що відбувається на роботі. З часом ці зв'язки стають "неорганічними" і поступово перериваються. Кількість інформації, яку отримує людина, зменшується, знижується активність, у зв'язку з чим прискорюється процес старіння.
3) Старість як когнітивна проблема. В основі цього підходу лежить, так звана "модель дефіциту", - процес втрати чи зниження емоційних та інтелектуальних здібностей. Згідно з даною теорією інтелектуальні здібності в похилому віці погіршуються внаслідок недостатнього їх використання в процесі діяльності.
4) Комплексні теорії старіння.  Процес старіння є надзвичайно багатогранним та включає біологічні, соціальні та психологічні складові, які тісно пов'язані між собою.
Стереотипи є невід'ємним елементом повсякденної свідомості. Соціальні стереотипи формуються відносно легко, оскільки наше власне виховання і культура породжують у нас ряд очікувань щодо поведінки та рис інших людей. Джерелом формування соціальних стереотипів є як особистий досвід людини, так і вироблені суспільством норми, які людина отримує при навчанні, вплив засобів масової інформації та безпосередніх контактів із значущими і авторитетними людьми. 
В умовах повсякденної взаємодії з різними людьми - людина поступово вчиться типізувати і класифікувати їх, причому в цю класифікацію включається більше чи менше число типів. Наявності такої «класифікації» людина у себе, як правило, не усвідомлює, проте окремі її «ланки» при пізнанні ним інших людей постійно «говорять своє слово», що особливо помітно, коли йому доводиться сприймати незнайомих людей і давати оцінку їх особистості. При виявленні у пізнаваного обличчя таких же ознак, як ті, на підставі котрих у людини перш сформувалося поняття про певний тип особистості, він, знаючи, як веде себе даний тип в тій чи іншій ситуації, прогнозує поведінку названої особи і вибирає для себе по відношенню до нього спосіб дій, якого він звик дотримуватися при спілкуванні, з представниками зазначеного типу. 
В образі, який у індивіда виникає в процесі спілкування з іншою людиною, в характері розуміння ним інших людей завжди знаходить вираз сформованість самого пізнає людини як суб'єкта праці, пізнання і спілкування. У них проявляється рівень розвитку його як представника певної народу, суспільного класу, групи, як члена певного колективу. У них виступає також його громадянська і психологічна зрілість, його професія, сформовані у нього вимоги до людей. 
Система образів і понять, в яких узагальнено досвід пізнання людей і виражені вимоги до їх вигляду і поведінки, складається в основному під впливом суспільства, членом якого він є, і разом з тим завжди несе на собі печатку того неповторимого шляху, який пройшла людина, формуючись як особистість. 

РОЗДІЛ 2.  ОСОБЛИВОСТІ СОЦІАЛЬНОГО СТАНОВИЩА ЛЮДЕЙ ПОХИЛОГО ВІКУ: СУЧАСНИЙ СТАН ПРОБЛЕМИ

2.1. Самопочуття людей похилого віку у пострадянських країнах

У сучасному суспільстві образ старості носить, у більшості, негативний характер. Вважається, що особам літнього й, особливо, похилого віку властиві такі риси, як: негативізм, консерватизм, інертність, упертість, запальність, підвищена уразливість, егоїзм, дратівливість, дріб'язковість, скнарість та ін. Відношення до старості в західній та східній культурах має істотні відмінності. У сучасній західній культурі немає традиційно прийнятного, шанобливого, поважного ставлення молоді до старих людей. Представники молодого покоління або бояться старості, або ставляться до неї з байдужністю чи презирством. Нерідко люди похилого віку дотримуються аналогічної точки зору. 
У різних культурах і спільнотах протягом історії формувалося шанобливе ставлення до людей похилого віку. Як краще виявляти турботу про слабких і старих членів суспільства — питання, яке хвилює всіх: самих старих людей, членів їхніх родин, політиків. Турбота про літніх — частина політики суспільства. За останнє десятиріччя в ряді країн (наприклад, у Великій Британії, Швеції, Данії, Нідерландах, Австралії) у цій сфері відбулися великі зрушення — як у мисленні, так і в реальному житті. З одного боку, вони були викликані тиском літніх людей і членів їхніх родин, з іншого — це результат дій політиків, які бажають знизити швидко підвищені витрати платників податків на догляд за людьми похилого віку, по-третє — підвищити ефективність і рентабельність всіх видів турботи про престарілих.
Тиск з боку осіб, які отримують догляд, тобто старих, є особливо сильним у країнах, де є організоване лобі літніх людей. У Швеції, наприклад, 30 % людей похилого віку входять до асоціації пенсіонерів, які відстоюють свої права та інтереси в органах місцевого і центрального управління. Навіть у країнах, де таких організованих груп мало, урядові чиновники зрозуміли, що до бажань людей похилого віку та їхніх сімей необхідно прислухатися і що слід враховувати їхні потреби. У цілому, політики, вислухавши своїх виборців, визначили три основні мети діяльності, які мають змінити характер турботи про людей похилого віку
Перша мета — досягти максимально можливої інтеграції старих людей у суспільство, одночасно намагаючись поліпшити умови їхнього життя і якість догляду за ними. Вона зумовлює підвищену турботу про тих, хто проживає в будинках для престарілих та інших закладах такого типу. Крім того, вона зумовлює пом’якшення режиму в наявних будинках для престарілих і, по можливості, переведення старих людей із цих закладів додому чи в денний стаціонар.
Друга мета — визнання навантаження турбот і стресів, які лягають на тих, хто здійснює такий догляд, і розробка програми допомоги цим людям для того, щоб попередити ефект "вигоряння". 
Сьогодні в різних країнах політики починають визнавати роль членів родини у догляді за людьми похилого віку і вважати таких осіб працюючими, а іноді навіть клієнтами служб соціальної роботи (поряд з тими, за ким вони доглядають), такими, що мають право на допомогу від держави. Політики Великої Британії у своїх заявах підкреслюють, що особам, які здійснюють догляд за престарілими, насамперед потрібна практична підтримка. У Швеції, відповідно до чинного законодавства, органи місцевого управління повинні прислухатися до вимог осіб, які забезпечують догляд за людьми похилого віку, і надавати їм підтримку. З 1989 р. вона виявляється, зокрема, в наданні оплачуваної відпустки протягом 30 днів, причому ці гроші вважаються страховими виплатами по хворобі. У Великій Британії та Австралії питання відпочинку для людей, які протягом тривалого часу доглядали за престарілими, виноситься на загальнонаціональне обговорення.
Третя мета — підвищення ефективності й рентабельності програм з догляду за престарілими. На витратах фокусують увагу, головним чином, ті країни, які намагаються скоротити обсяг соціального забезпечення для всіх вікових груп. Тим не менше, це завдання входить до порядку денного і тих країн, які надають великого значення соціальному забезпеченню. У Нідерландах, наприклад, перед комітетом з фінансування охорони здоров´я було поставлене завдання розробки стратегії підвищення обсягу допомоги і зниження витрат за умов старіючого населення. Так само нова австралійська стратегія догляду за престарілими зводиться до ефективного і виправданого використання громадських коштів.
У більшості країн для того, щоб задовольнити потреби людей похилого віку, які невпинно підвищуються, і осіб, які за ними доглядають, ведеться робота зі зміни культурних традицій, які глибоко вкоренилися, включаючи суспільну свідомість, моделі поведінки і звичаї. Крім того, вважається, що необхідно подолати опір, яким населення зустрічає спроби передачі на потреби людей похилого віку мізерних коштів, які відведені на фінансування інших соціальних програм [94].
Сучасне суспільство наразі має вирішувати ряд глобальних проблем, серед яких поряд з екологічними, економічними постають і демографічні – зокрема, проблема старіння населення розвинутих країн.
Чому саме останнє вважається проблемою? По –перше, незважаючи на зростання чисельності людей похилого віку, що часто є енергійними і фізично активними, пенсія все ж залишається для більшості з них «соціальною смертю»; існує вікове обмеження працюючих за паспортними даними, а не за показниками біологічного віку. По – друге, у спільнотах Європи, Північної Америки тощо під впливом «культу молодості» формується стійке негативне ставлення до старості як такої, що сприяє появі такого негативного явища як ейджизм (дискримінація людини на основі її віку). По-третє, наразі виникає розрив між поколіннями, думка старших для молоді перестає бути авторитетною і т.п. 
Та все ж аналіз та усвідомлення об’єктивних змін у віковій структурі населення, передусім розвинених країн, вимагає нового бачення онтогенезу людини та підходу до регулювання суспільних процесів із врахуванням явища «старіння націй». Зокрема, назріло питання про забезпечення можливості навчання людини протягом усього життя, а також перехід від «суспільства молодих» до «суспільства активної взаємодії всіх вікових груп». Крім того, актуальності набуває не тільки трансляція соціального досвіду від покоління до покоління, а й ефективне використання кращих його надбань, коли йдеться про духовне життя людини в умовах динамізації соціального життя. Тому важливо здійснити аналіз ставлення до старості і виявлення чи заперечення наявності страху старості в соціальному досвіді у різних народів на різних етапах їхнього історичного розвитку [43, 3-4]. 
	Розглянемо аналіз ставлення до старості у соціальному досвіді і традиціях народів Китаю та Японії.
З методологічної та теоретичної позицій важливою є праця «Історія світової культури. Культурні регіони» (В.Гриценко, В.Єфименко, Л.Левчук, В.Панченко, І.Живоглядова, Д.Кучерюк, О.Шинкаренко), в якій не тільки виділено основні сучасні культурні регіони у дещо іншому «ключі», ніж за класифікацією ЮНЕСКО, а й охарактеризовано вцілому своєрідність розвитку кожного з них [ 43, 10]. 
Крім того, слід вказати напрацювання відомого російського історика С.Токарєва [86, 304], який при розгляді релігійних вірувань країн Далекого Сходу звертає особливу увагу на притаманний їм культ предків та аналізує особливості його прояву. Дослідження І.Смірнова [74] теж присвячене аналізу феномена старості крізь призму китайських ритуалів щодо вшанування предків та людей похилого віку.
 У праці Н.Іванової [42, 24–25.] досліджено ставлення до старості у сучасній Японії в соціальному аспекті, особливо у ній зацікавлює механізм соціального забезпечення людей похилого віку, що сприяє збільшенню числа активних довгожителів. Відтак, аналізуючи феномен старості і ставлення до неї з боку конкретної спільноти, можемо виділити передусім такі аспекти щодо стану розробки цієї проблеми: по-перше, їх вивченням займаються переважно етнографи, історики та культурологи; по-друге, дослідження носять дещо описовий характер, адже звертається увага на конкретні звичаї або ритуали без спроби теоретичного осмислення їх детермінації як форм конкретного соціального досвіду; по-третє, для цілісного аналізу даного явища варто узагальнити напрацювання етнографії, історії та культурології, наразі це може забезпечити саме філософський аналіз феномена старості.
Значний вплив на формування культурної традиції народів Далекого Сходу мало вчення Конфуція. Тому аналіз феномена старості у розрізі ставлення до неї пересічної людини варто розпочати із розгляду деяких наріжних ідей вчення великого філософа. Так, у вченні Конфуція серед провідних мотивів є мотив формування «шляхетної людини». Через розкриття змісту цього поняття філософ вказує критерії, яким має відповідати справжня людина. Серед них, передусім виділяється пошана до старших, в якій відображено не лише духовний зв’язок з предками, але й з їхніми знаннями та досвідом, що дає можливість зберігати традиції, самосвідомість народу і стає шляхом, за давньокитайським мислителем, до розвитку однієї з найпрекрасніших рис особистості – людяності: «Шляхетна людина дбає про коріння; коли закладений корінь, то народжується і шлях,синівська повага і покірливість старшим – чи не з них починається людяність?» [49, 17].
Конфуцій розглядав кожен етап життя людини, його особливості та значення крізь призму прожитих літ. Наразі він, як людина, яка пройшла всі вікові етапи, міг чітко визначити головне в кожному з них: «В п’ятнадцять років я відчув бажання вчитися; в тридцятилітньому віці я ствердився; досягнувши сорока, звільнився від сумнівів; в п’ятдесят пізнав волю Неба; в шістдесят мій слух набув проникливості; з сімдесяти років я слідую бажанням серця, не порушуючи міри» [ 49, 21]. Ним засуджується безтурботне життя, бо на старість мають право лише ті, хто зробив щось корисне для нащадків. Іншими словами, право на старість треба заслужити: «Хто в дитинстві не був покірним і слухняним старшим, досягнувши зрілості не зробив нічого, що можна передати нащадкам, і в старості все продовжує жити, не вмирає, – це розбійник» [49, 97]. Відтак Конфуцієм стверджується, що людина має протягом життя розвиватись, працювати, творити прагнути «стати відомою», використовувати всі свої можливості, бо старість є етапом визнання здобутків людини, набутих в молодості та зрілості: «Молодших за віком треба поважати. Як знати, можливо, в майбутньому вони будуть не гірше нас? Але невартий поваги той, хто не став відомим, доживши до сорока-п’ятдесяти років» [49, 61].
Крім того, ним підкреслюється: життя є постійним випробуванням людини  на людяність; соціум встановлює правила поведінки, які не можна порушувати.
Конфуцій вважає, відтак, що шляхетна людина виконує три заборони: в молодості, коли гарячі дихання і кров, вона уникає насолод; в зрілості, коли сильні дихання і кров, вона уникає сварок; в старості, коли слабкі дихання і кров, вона уникає жадібності [49, 107]. Тому старість стає підсумком людського життя – знання, проходячи крізь досвід, стають мудрістю: «Птахи перед смертю болісно кричать, люди перед смертю говорять про важливе» [49, 54]. 
Отже, мудрість людини, на його погляд, є її найціннішим скарбом, але не кожна стара людина стає мудрою: «Ніколи не змінюються тільки найвища мудрість, сама найбільша нерозсудливість» [ 49, 109], – підкреслює мислитель. 
Таким чином, у вченні Конфуція відображено традиційне для китайців шанобливе ставлення до людей похилого віку. Крім того, люди похилого віку заслуговують, за Конфуцієм, на особливе ставлення: старі люди, як носії мудрості, є предметом гордості роду, втіленням його тривалості та водночас усвідомленням неминучості смерті близьких: «Неможна не пам’ятати про вік батька і матері; для сина в цьому зразу і радість, і тривога» [49, 33]. 
Розвиток суспільства можливий при використанні знань попередніх поколінь, сила кожного народу у єднанні поколінь, використанні надбань минулого для творення майбутнього, бо хто освоює нове, зберігаючи старе, той може бути вчителем.
Отже, у вчені Конфуція можна виділити такі аспекти ставлення до старої людини і старості загалом: по-перше, старість ним визнається тільки тоді цінністю, коли право на старість людина заслужила своїми вчинками і способом життя; по-друге, ним наразі постулюється шанобливе ставлення до людей похилого віку, що є іспитом на людяність з боку молодших  співвітчизників; по-третє, молода людина має прагнути знати своє коріння, бо без минулого немає й майбутнього.
Перейдемо до аналізу конкретного ставлення до людей похилого віку, що фіксується у звичаях народів Далекого Сходу. Як зазначає С.Токарєв, для Китаю, Японії і Кореї притаманний культ предків [86, с. 111], він і став основним змістом конфуціанських вимог. Фактично, конфуціанство не могло відмовитись від культу предків принаймні через дві причини: по-перше, він тісно був вплетеним у повсякденне життя мешканців цього регіону з давніх часів; по-друге, поклоніння предкам виховувало пошану до традицій та до імператора.
Предкам будували сімейні храми, приносили жертви не лише в певні дні року, але ритуал їх вшанування був «вплетений» у кожну подію в сім’ї, зокрема, народження дитини, смерть члена родини, весілля тощо.
Досить ґрунтовно культ предків у Китаї досліджено І.Смірновим. Спираючись на етнографічний матеріал, він доводить, що на відміну від європейців, де додати людині віку (особливо жінкам) є образою, в китайській традиції – це комплімент, оскільки вік у цій спільноті завжди заслуговує поваги. Дослідником підкреслено: аналізуючи традиційні форми вияву поваги до людей похилого віку у Китаї, можна стверджувати, що вони дещо схожі з біблійними вимогами у відношенні до старших, але мають більш радикальні вияви у народній традиції. Зокрема, йдеться про такі збірники, як «Двадцять чотири розповіді про синівську відданість», основним мотивом якої є ритуал самопожертви дитини заради забезпеченого життя, достойного поховання та пошани після смерті батьків. Всі ці вимоги з боку національної традиції щодо поваги до старших призводили до бажання людини досягти старечого віку, і як зазначає І.Смирнов: «За дивною спрямованістю молодої людини самій стати дорослою і старшою приховувалась не лише вічна тяга до самостійного життєвого шляху, але й бажання чим скоріше отримати заслужену віком частину пошани і поваги, самій стати об’єктом справжнього «культу старості», що не мав, напевне, рівних в історії інших цивілізованих народів.
У будь-якого народу старість і мудрість – синоніми, але найвеличніший авторитет древніх мудрих правителів разом з культом предків і заповіданою Конфуцієм пошаною до батьків поєднали в Китаї розум з віком міцніше, ніж будь-де. Люди, які дожили до поважного віку, користувалися всезагальною повагою, яка граничила з поклонінням» [74]. Але як і «культ молодості», що притаманний сучасній європейській спільноті, так і «культ старості», характерний для далекосхідного регіону мають негативні наслідки, зокрема, не дають можливості людині повноцінно проживати кожен етап життя, призводять до виникнення різноманітних страхів, які можуть переростати у майбутньому в суспільні фобії, наприклад, такі як геронтофобія. Тому важливо знайти баланс оптимального та гармонійного співіснування різних вікових груп, при якому жодна з них не буде домінувати і користуватися привілеями за рахунок інших.
Для китайської культури характерний «культ старості», і однією з вагомих причин його виникнення є своєрідне поєднання тріади: відданість імператору, синівська самопожертва та вшанування предків. Як і будь-який культ, «культ старості» має, наразі, і свої негативні вияви, зокрема, прагнення молодих людей бути старішими (воно є ніби протилежністю геронтофобії та ейджизму, але надає змоги гармонійного розвитку особистості на кожному життєвому етапі). [56]. Це проявляється у своєрідному «тиску» старості на молодість, що символічно можна означити як «жертву майбутнього заради минулого».
Полярність поглядів на феномен старості у європейському та далекосхідному соціально-культурному контекстах проявляється не лише у традиціях та ритуалах, але й у художній літературі. Важко згадати літературний твір європейського автора, в якому б оспівувалась старість. Що ж до китайської поезії, яка є важливою складовою духовного життя народів Далекого Сходу, то вона, як зазначає І. Смирнов, буквально пронизана мотивом старості: «Пафос раннього старіння, нехай і символічного, буквально розчинений в китайській культурі – від побутової поведінки до високої словесності. Рідко який поет вже в молоді роки не писав про першу сивину на скронях (хоча, зауважимо, в більшості своїй китайці сивіють порівняно пізно)» [56, 24].
Крім Китаю до далекосхідного культурного регіону належить і Японія.
Особливістю цієї країни є той факт, що Міжнародний день людей похилого віку зародився саме в ній і пройшов шлях від свята невеличкого селища до офіційного затвердження 14 грудня 1990 р. Генеральною Асамблеєю дати 1 жовтня як Міжнародного дня людей похилого віку. Характерною особливістю цієї країни є велика кількість довгожителів. Як зазначає Н.Іванова: японців, які вступили в «третій період», стає все більше – відповідно до прогнозів соціологів, до 2018 р. кількість людей старше 65 років буде складати 26 % від населення країни, тобто зросте до 33 мільйонів. А кількість тих, хто «приміряв білий жилет» уже сьогодні перейшло межу за 25 тисяч, тобто на 100 тисяч японців припадає приблизно 20 чоловік, які досягли столітнього віку [42, 24].
Відомо багато вікових ініціацій, що символізують перехід від одного суспільного становища людини до іншого. Та лише у японців він присвячений вшануванню довголіття. Ось хоча б звернути увагу на звичай, відповідно до якого людина, що досягла 60 років, тобто пройшла п’ять дванадцятилітніх циклів, вважається такою, що повертається в раннє дитинство. Їй, відповідно, дарують жилет і маленьку шапочку, колір яких з віком змінюється від червоного в 60 років до білого в 99 років [ 42, 36].
Тобто, Японію можна назвати країною довгожителів, і як свідчить праця Н.Іванової – країною активних довгожителів. Активна праця стала «причиною» соціального, а не тільки природного довголіття людей у Японії. Так, серед японських довгожителів нині є багато успішних людей. Наприклад, Такотомі Наіто (колишній президент компанії Olimpus), досягнувши 100–літнього віку, й досі грає в гольф, а Момуфуку Андо (вихідник вермішелі швидкого приготування) продовжує працювати консультантом у створеній ним компанії Nissin та ін. Підкреслимо, що активність людини є запорукою її довголіття. Так, найстарішою людиною, яка підкорила гору Еверест є японець Катсусуке Янагісава, який піднявся на її вершину в 71 рік, а Кейдзо Міура своє 99–річчя відсвяткував сходженням на найвищу європейську вершину –Монблана [42, 24-25]. Однак для того, щоб в країні активні довгожителі стали правилом, а не виключенням, замало лише традицій і природних умов, потрібно забезпечувати й високий соціальний статус людей похилого віку.
Зокрема, в Японії одним з напрямів соціальної політики з боку держави є забезпечення умов комфортного життя людям похилого віку (це виявляється у знижках на продукти харчування, медичні та косметичні послуги, можливостях безкоштовно відвідувати сауни, басейни, спортивні зали тощо). Все це надає зміст життю людини похилого віку, дає їй можливість активно працювати над собою, розвиватись, навчатись, відчувати свою затребуваність у суспільстві. У японців є багато позитивних напрацювань для регулювання гармонійного життя людей різних вікових груп, які варто було б запозичити «старіючим націям». [ 42, 24–25].
Та все ж не можна, звичайно, ідеалізувати життя старих людей у Японії, адже відповідно до статистики вони стикаються подекуди зі жорстоким ставленням у сім’ї зі сторони родичів та соціальних працівників у будинках для людей похилого віку. І треба враховувати й наступне: хоча на даний момент життя людей похилого віку в Японії, як видається, є досить благополучним, так було не завжди.
Архаїчні звичаї, пов’язані з вбивством людей похилого віку,були і в інших народів, зокрема, і у звичаях слов’ян – відомості про них збереглися в приказках і казках. Та все ж вражає, що деталізовано ритуал вбивства людей похилого віку описано саме у творах японського мистецтва.
Можна вказати ряд характерних рис у ставленні до старості у народів Далекого Сходу, зокрема традиційну повагу до старших (крайнім вираженням якої є «культ старості» у Китаї), основою якої виступає «культ предків», що носить ритуальний і загальнопоширений характер. Відображення поваги до старших зафіксовано й у китайській філософсько-релігійній традиції –конфуціанстві, і синтоїстській традиції. 
Феномен активного довголіття зумовлений специфікою соціального досвіду цих спільнот. Наявність у недалекому минулому Японії архаїчних звичаїв, що фіксують не шанобливе, а суто утилітарно-функціональне ставлення – соціального баласту, яким виступали люди похилого віку, треба позбуватися, дає підставу стверджувати про національну специфіку ставлення до старості, навіть у межах одного культурного регіону. Вона зумовлена конкретними умовами соціального буття певних спільнот.
	У країнах Європи та Америки цілком нормальним вважається те, що діти здають своїх батьків до будинку престарілих. Наприклад, у Швеції такі люди нерідко йдуть до подібних закладів із власної волі. Жителів цієї країни (як, проте, й інших представників Заходу) часом звинувачують у надмірній суворості до старих батьків, аргументуючи це тим, що покоління хочуть жити автономно (тільки 3% шведських громадян проживають в одній квартирі з батьками). І навіть догляд за лежачими перебирає на себе держава, а не «рідна кровинка».  
Проте тамтешніх стареньких це анітрохи не ображає, оскільки ті дуже поважають свободу і права іншої людини та вважають за краще не створювати проблем своїм близьким. На Заході будинки престарілих — це можливість жити так, як людина хоче. Там пенсіонери мешкають у комфортабельних кімнатах, отримують культурну програму і почуваються повноцінним громадянами своєї країни. 
Більш того, в Європі якісно інше ставлення до старості. Там пенсійні роки присвячуються подорожам і реалізації бажань, які людина не встигла втілити у життя раніше. Для американців, наприклад, старість — винагорода за роки праці, що були пожертвувані на благо держави, подяка за виховання дітей, що стали достойною заміною, вдячність за вірність Батьківщині. Недержавні пенсійні фонди забезпечують таким людям належні умови життя, вони можуть собі дозволити навколосвітні подорожі та заняття улюбленими хобі. Вільний час, що з’являється на пенсії, вони використовують для свого задоволення. Будинки для престарілих є приватними, і за них потрібно платити. Діапазон цін коливається від 40 тис. доларів в рік за найпростіший пансіонат до 200 тис. доларів за шикарні апартаменти. Майже у всіх будинках кожному жителю надається окрема кімната з персональним душем, туалетом та кнопкою виклику медсестри. 
В Америці вважається, що якщо людина з якихось причин не може жити одна (наприклад, не здатна доглядати за собою, готувати їжу, оплачувати рахунки), то їй варто переїхати в будинок для престарілих, в якому за нею доглядатимуть належним чином та при потребі надаватимуть кваліфіковану медичну допомогу. Своє утримання кожен оплачує сам.  Якщо у людини не вистарчає грошей на рахунку, то згідно 19-ої статті все майно  пенсіонера розпродається, а грошові кошти, отримані таким чином йдуть на оплату перебування в домі престарілих. Якщо ж і цього не достатньо, всі витрати покриває держава.  
Головним демографічним ефектом успіхів медицини та загального покращення умов життя протягом останнього століття є падіння смертності та  значне збільшення тривалості життя. На додаток, народжуваність у більшості країн світу знижується, що приводить до так званого старіння населення, особливо у розвинених країнах світу. Віковий склад населення звичайно зображується  у  вигляді  віково-статевих  пірамід,  на  яких  частка населення  у  кожному  віці  зображується  залежно  від  віку.  На  таких  пірамідах  старіння  населення  виглядає  як  зростання  частки  старих людей наверху піраміди за рахунок молоді внизу.  Процес  старіння,  таким  чином,  може  бути  двох  типів:  «старіння  знизу»,  або  зменшення  народжуваності,  та  «старіння  зверху»,  або  збільшення середньої тривалості життя. У більшості  країн  світу  старіння  знизу  є  найбільшим  з  двох   факторів,   а   у   пострадянських   країнах, включаючи Україну, — єдиним.  [18].
«Можливо, настав час переглянути традиційне визначення старості, принаймні у розвинених країнах»,— зазначає британський медичний журнал «Ланцет». Чому це настільки важливо? У тому журналі пояснюється: «Змінене визначення може розвіяти похмурі, песимістичні і гнітючі прогнози, котрі дуже часто використовують, аби підтримати упередження про наплив людей похилого віку, які витрачають «значну частину» і так недостатніх ресурсів, що виділяються на охорону здоров’я».
Макс Франкель у часописі «Нью-Йорк таймс меґезін» писав: «Американці схиблені на молодості та перекрутили погляд засобів масової інформації на похилий вік». Далі він із сумом продовжує: «Старожилів практично прогнали із засобів масової інформації». Це допомагає зрозуміти сучасний парадокс, який прокоментував «Кур’єр ЮНЕСКО»: «Ніколи... не було суспільства, яке робило б так багато для своїх старших членів. Вони дістають економічну допомогу і соціальний захист, але їхній образ в очах суспільства глибоко негативний».
Навіть медицина не застрахована від таких упереджень. Як повідомляє «Медичний журнал Австралії», «багато лікарів, а також суспільство загалом вважає, що люди, котрим за 65, вже застарі для профілактичного догляду. Таке негативне ставлення означає, що старших людей усунули від багатьох важливих досліджень».
Той самий журнал стверджує: «Іноді низькоякісне медичне обслуговування людей похилого віку виправдовують негативним ставленням до них, відносячи таких людей до категорії «старечих». Вважаючи звичайні, хоч і незначні, функціональні розлади (наприклад, погіршення зору і слуху) природними ознаками старіння, на них просто не звертають уваги. Запорукою ефективності профілактичної програми є зміна ставлення до старших людей».
Загальнопоширене уявлення, що надто багато людей похилого віку залежні від інших, просто хибне. «Нью-Йорк таймс меґезін» повідомляє, що у США «більшість старших осіб є самостійними людьми, які належать до середнього класу споживачів, і вони більш фінансово забезпечені, ніж молоді подружжя... а соціологи розпізнають появу нової значної групи... заможних людей похилого віку». Професор маркетингу Філіп Котлер при Північно-західному університеті в США висловився стосовно цього: «Фахівці з маркетингу незабаром найбільше будуть орієнтуватися на багатих споживачів віком 55 років і вище».
Внесок активних людей похилого віку значно більший, ніж просто грошовий вклад. Сіднейська газета «Санді телеґраф» описує таку тенденцію в Австралії: «Сьогодні бабусі турбуючись про своїх онуків витрачають половину часу, необхідного для догляду за дітьми. Причиною є те, що понад третина жінок, котрі працюють, віддають своїх дітей бабусям, коли самі йдуть на роботу».
У таких місцевостях, як місто Труа в Франції, нагромаджена мудрість літніх людей вважається цінною допомогою. Цю мудрість використовують, коли людей похилого віку залучають до позашкільних занять, аби навчити дітей фаху теслі, каменяра, склодува, будівельника і слюсаря-водогінника. Окрім того, що старші особи навчають інших, вони самі ходять до навчальних закладів, аби оволодіти різними вміннями.
Згідно з виданням «Кур’єр ЮНЕСКО» за березень 1999 року, «Міжнародна асоціація університетів третього віку, штаб-квартира федерації яких міститься у Парижі», повідомляє, що «нині у світі є понад 1700 університетів так званого третього віку [для літніх громадян]». Про ці університети вищезгаданий журнал каже: «Структура і спосіб функціонування цих університетів дуже різниться від тої чи тої країни, та всі вони мають одне завдання: допомогти людям похилого віку залишатися справжніми дійовими особами у суспільно-культурному плані». За повідомленнями, один з таких закладів у Японії налічує 2500 студентів!
«Сумарний внесок людей похилого віку у свої сім’ї та суспільство є величезним, хоча це й важко оцінити, оскільки більша його частина не винагороджується», — сказав Александр Калаш, керівник групи Програми ВООЗ з проблем старіння і здоров’я. Він заявляє: «Країни... повинні вважати літніх людей не тими, хто спричиняє проблеми, а тими, хто може їх розв’язати... в першу чергу могутніми людськими ресурсами» [39, 11-14].
Аналізуючи все вище сказане можна виробити стратегію розвитку не тільки світової спільноти, а й української, зважаючи на демографічні зміни – стрімке зростання кількості людей похилого віку. Також реалізація принципу гармонійного розвитку особистості протягом усього життя, одним з аспектів якого є навчання, не можлива без вивчення особливостей як онтогенезу людини вцілому, так і геронтогенезу як невід’ємної його складової.

		2.2. Самопочуття людей похилого віку в пострадянських країнах
	
Вік 60 - 65 років – це, насамперед, період вікової кризи, коли мають місце значні зміни у життєвій ситуації, зумовлені як зовнішніми (збільшення вільного часу у зв'язку з виходом на пенсію, зміна соціального статусу, втрата багатьох соціальних ролей, тощо), так і внутрішніми (усвідомлення вікового зниження фізичної і психічної сили, пасивно – залежне становище від суспільства і сім'ї, входження в нову психосоціальну роль) чинниками. Найбільш значущим кризовим фактором є зміна соціального статусу, що супроводжується переоцінкою цінностей, трансформацією внутрішньої позиції  пенсіонера. Не випадково погіршення емоційного стану і загального самопочуття на цьому етапі життя викликає не стільки зміна матеріального становища, скільки модифікація статусних позицій людини у сім'ї та найближчому соціумі [62, 131–141.]
	Зі старістю пов'язані і специфічні зміни в емоційній сфері людини, які проявляються в некерованому посиленні мимовільних реакцій (сильному нервовому збудженні), схильності до безпричинного суму, сльозливості. У більшості людей з'являється тенденція до ексцентричності (дивацтва), знижується чутливість, здатність знаходити вихід зі складних ситуацій, вони часто заглиблюються у свої думки, переживання, тривоги.
	На схилі літ люди рідше переживають радість, здивування, багато з них втрачає почуття гумору, інтерес, допитливість. Вони часто відчувають тривогу , пов'язану з очікуванням смерті, із захворюваннями, самотністю, фізичною неспроможністю. Їхня тривога, як правило, не має конкретної причини. У ній страх поєднується з гнівом, почуттям вини, соромом. Страх може бути зумовлений фізіологічними процесами в організмі, усвідомленням життєвих небезпек, що реально загрожують людині. Прояви ображеності здебільшого є емоційною реакцією на несправедливе ставлення до себе, не заслужене приниження власної гідності.
	Часто людина відчуває сум, який є породженням пережитого горя, самотності, хвороби, розчарування у житті, втрати значущої людини, перспективи. Сум супроводжується зумовленою звуженням кровоносних судин загальмованість рухів. Складні переживання змушують її оглянутися, по-новому відчути цінність життя, кожного прожитого дня і навіть години.
	Нудьга і пов'язаний з нею стан монотонії (зниження загального рівня активності) виникають у зв'язку з відсутністю яскравих сенсорних вражень, спричиненою послабленням слуху, зору та інших видів чутливості; інтелектуальною пасивністю, зумовленою зниженням рівня інтелекту та мотивації пізнавальної діяльності; руховою пасивністю, спричиненою зниженням фізичних можливостей організму.
	Емоційні переживання також пов'язані з очікуванням смерті. Люди у старості спокійніше роздумують про смерть, ніж відносно молодші. Думки про неї навідуються часто, але вже не викликають такої тривоги, як раніше. Головне для них, щоб процес умирання не був тривалим і болісним.
	Емоційне життя літніх людей суттєво змінюється. Частіше виникають у них негативні переживання, які здебільшого пов'язані із пристосуванням до старості й наближенням смерті. Однак і в цьому віці люди нерідко переживають позитивні емоції [69, 335-337].
	З певного віку непересічною цінністю для людини стає сім'я, задля єдності і благополуччя якої вона живе і працює, обстановка в якій може додавати їй сил і відчуття усіх барв життя або пригнічувати, кидати її в депресивні стани. Особливо важливе значення має сім'я для людей похилого віку, хоч багато з них зустрічають свою старість одинокими.
	Слід сказати, що старі люди більше прагнуть активної взаємодії з членами сім'ї, а усамітнення забезпечує їм особистісну свободу. Сім'я для них є опорою. Однак не завжди сім'я здатна вирішувати їхні проблеми. Нерідко опікуни є також уже немолодими людьми (одне із подружжя) або людьми зрілого дорослого віку (діти). Їх переслідують свої проблеми, в багатьох ослаблене здоров 'я. Тому інколи люди третього віку відчувають розчарування через нереалізовані сподівання, що може зруйнувати стосунки в родині.
	У зв'язку зі зниженням рівня народжуваності літні люди мають менше родичів, від яких можуть очікувати підтримки. В такому разі їхнє становище значною мірою залежить від рівня пенсійного забезпечення та добробуту в державі.
	Великою радістю на старості є онуки і правнуки. У багатьох бабусь і дідусів налагоджуються з ними дружні стосунки . Ці стосунки часто відіграють домінуючу роль у спонукальній сфері людей похилого віку, дають їм відчуття особистісного та сімейного оновлення, вносять різноманітність у їхнє життя, надають йому сенсу, є ознакою довголіття, яким можна гордитися [69, 340-341].
	Як правило, життя літньої людини небагате різноманітними подіями. Однак ці події заповнюють собою весь його індивідуальний простір і час. Так, прихід лікаря – це подія, що може заповнити весь день. Похід у магазин теж подія, до якого передує ретельна підготовка. Іншими словами, відбувається гіпертрофованість, «розтягування» подій. Подія, що сприймається молодими як незначний епізод, для старої людини стає справою цілого дня [26, 72-73].
В рамках соціологічного дослідження, проведеного російським НДІ "Міжнародний центр з проблем літніх людей", при вивченні соціального самопочуття пенсіонерів розглядалися соціальні стереотипи старості та ставлення  до  нових  умов  буття. Соціальне самопочуття людини багато в чому залежить від міри відповідності його системи цінностей, внутрішньої картини світу і місця в ньому тим вимогам і можливостям, які пред'являє і надає йому суспільство. Йдеться про ставлення до вікових соціальних норм, що існують в масовій свідомості. У подібних стереотипних нормах втілені буденні уявлення про здібності, інтереси, потреби осіб старшого покоління, і, відповідно,окреслено коло прав і обов'язків, котрі задають певні поведінкові правила, які з точки зору громадської думки повинні засвоїти літні люди.
Для вивчення відношення до стереотипів старості, що склалися, респондентам пропонувалося висловити свою згоду/незгоду запропонованим набором з 14 найбільш поширених уявлень стосовно поведінки, обов'язків і можливостей літніх людей, характеру їх взаємин в сім'ї, з особами інших вікових груп. Набір соціальних норм-стереотипів поведінки в старості, а також комплекс основних соціальних змін в країні був складений дослідниками за результатами "мозкової атаки" і аналізу відповідної літератури.
Відповіді на питання допомогли збудувати два ряди соціальних стереотипів старості (див. табл. 2.1) [46, 76].
Табл. 2.1
Сприйняття літніми людьми соціальних стереотипів старості
Ранг	Незгода зі стереотипами	%	Ранг	Згода зі стереотипами	%	
1.		Стара людина неаккурата, неохайна, не піклується про свій зовнішній вигляд	87	1.		Стара людина не може навчатися, їй не потрібно підвищувати свою кваліфікацію, освіту	86	
2.		Стара людина повинна обов'язково піти на пенсію	66	2.		Люди похилого віку зобов'язані займатися  онуками	81	
3.		Всі люди похилого віку - консерватори, не сприймають нічого нового, ніяких змін в житті	64	3.		У літньої людини порушується психіка	73	
4.		Пенсіонер вже не авторитет в сім'ї, він повинен виконувати інші ролі, у всьому слухатися своїх рідних	60	4.		Суспільна робота для літньої людини є тяжкою	70	
5.		Люди похилого віку не можуть зрозуміти молодь	58	5.		Старі люди невзмозі виконувати складну роботу, нести відповідальність	63	
6.		У літньої людини знижується вимогливість до харчування	56	6.		Стара людина, яка живе з рідними, повинна взяти на себе обов'язки по будинку	61	
7.		Старому багато не потрібно, у нього знижені запити і потреби, т.ч. в матеріальному достатку	42	7.		Старому багато не потрібно, у нього знижені запити і потреби, т.ч. в матеріальному достатку	54	
8.		Літня людина не здатна вести інтимне життя	35	8.		Літня людина не здатна вести інтимне життя	51	
9.		Старі люди невзмозі виконувати складну роботу, нести відповідальність	33	9.		У літньої людини знижується вимогливість до харчування	39	
10.		Стара людина, яка живе з рідними, повинна взяти на себе обов'язки по будинку	31	10.		Люди похилого віку не можуть зрозуміти молодь	38	
11.		Суспільна робота для літньої людини є тяжкою	23	11.		Пенсіонер вже не авторитет в сім'ї, він повинен виконувати інші ролі, у всьому слухатися своїх рідних	35	
12.		У літньої людини порушується психіка	20	12.		Всі люди похилого віку - консерватори, не сприймають нічого нового, ніяких змін в житті	29	
13.		Люди похилого віку зобов'язані займатися  онуками	15	13.		Стара людина повинна обов'язково піти на пенсію	28	
14.		Стара людина не може навчатися, їй не потрібно підвищувати свою кваліфікацію, освіту	8	14.		Стара людина неаккурата, неохайна, не піклується про свій зовнішній вигляд	12	

	При аналізі таблиці ранговий ряд стереотипів був розбитий на три групи: 
1) стереотипи, з якими згодні/не згодні більше 2/3 респондентів (70% і більше);
2) стереотипи, на які вказали більше половини опитаних (59%-69%);
3) стереотипи, що отримали до 50% голосів. 
Оцінка отриманого розподілу за показниками згоди/незгоди дозволила зробити наступні висновки.
1.	Стереотипи, які сприйняті, як негативні (несхвалювані) 
	Найбільше заперечення старшого покоління викликало уявлення про літню людину як про неохайного старого, що запустив себе. При цьому багато хто з респондентів, пояснюючи свою позицію, відзначив, що ця рисапов'язана не з віком, а з іншими внутрішніми якостями індивіда. ("Хто змолоду не стежить за собою, той і в старості нечепура").		
	Крім того, до стереотипів старості, переважносприйнятихнегативно літніми людьми, відносяться такі, як консерватизм ("не сприймають нічого нового в житті"), втрата головного положення в сім'ї ("пенсіонери" – не авторитет для сім'ї"), необхідність звільнення робочого місця і вихід на пенсію, нерозв'язність конфлікту "батьків і дітей" ("люди похилого віку не можуть зрозуміти молодих"); словом, ті стереотипи, які, викликаючи внутрішній опір, ускладнюють адаптацію до статусу пенсіонера.
2.	Стереотипи, які сприйняті, як позитивні (схвалювані)
	Дослідження показало, що існує цілий блок стереотипів, які є швидше нормами,  в основному знаходяться у згоді з внутрішніми уявленнями людей похилого віку про свої здібності, про власне місце і роль у цьому житті.
	Переважна більшість погоджується з тим, що в їхньому віці навчання, освіта не потрібні і вони зобов'язані займатися онуками (правда, останнє розцінюється не як обов'язок, а як природна потреба поряд з веденням домашнього господарства). Згода більшості зустрічає і твердження про складність для літньої людини суспільної роботи. Ця позиція корелює з найнижчим рангом суспільної роботи у низці ціннісних орієнтацій старшого покоління, про що говорилося раніше. Нарешті, до 3/4 опитаних вважають нормальним, що з віком порушується психіка. Гіпотетично у відношенні до цього твердження очікувалося більш негативне сприйняття. Проте багато старих людей розглядають цю здатність як обумовлена людською природою зміна і спокійно до нього ставляться (1/5 все ж висловила протест сприйняттю їх як людей із психічними відхиленнями).
3. "Диференціюючі" стереотипи 
Відношення до стереотипів старості зафіксувало і позиції, відмічені найбільшими розбіжностями, по ним велика кількість невизначених оцінок, або вони мають відносно рівне співвідношення респондентів, які сприймають їх позитивно і негативно. Це твердження про зниження з віком запитів і потреб, про втрату ділових якостей як працівників, про нездатність до інтимного життя (відмітимо, ця думка, у порівнянні з іншими, зустріла деяке затруднення при відповідях).
Цей аналіз сприяв визначенню тих розхожих думок, що існують в суспільстві, які викликають у літніх людей неприйняття і затруднюють адаптацію до життя на пенсії. Формування громадської думки і соціально-психологічна робота з пенсіонерами повинні бути спрямовані на пом'якшення конфліктних ситуацій і гармонізацію уявлень різних вікових груп стосовно даної теми [ 46, 75-77].

	2.3. Сучасні соціальні стереотипи старості та прояви зневажливого ставлення до літніх людей. 
	
У сучасному суспільстві, де кількість літніх людей невпинно збільшується, вивчення соціальних стереотипів про старість і старіння є досить актуальним. Такі дослідження є важливою складовою соціологічного аналізу ставлення до літніх людей в суспільстві, їх соціального статусу, а також пошуку шляхів реалізації потенціалу старшого покоління [75, 49].
	Сприйняття старості і наявність турботи суспільства про літніх людей неодноразово змінювалося впродовж історії людства. Ставлення до людей похилого віку складалося в різних етносів через певну історичну долю, їх менталітет або національний характер, під впливом пануючої в суспільстві моралі, на основі схвалюваних більшістю населення релігійних і правових норм. Найважливіші чинники, що визначають відношення до старості, - це заможність, достаток або нестача продуктів харчування для всіх членів суспільства; наявність або відсутність життєвого простору і місця проживання, пов'язаного з уявленням про необхідний комфорт і достаток для старших вікових груп; необхідність або непотрібність трансляції культурних норм від старших до молодших [50, 54].
	Ставлення до старості в західній та східній культурах, як зазначалося вище, має істотні відмінності. У сучасній західній культурі немає традиційно шанобливого, поважного відношення молоді до старих людей. Представники молодого покоління або бояться старості, або ставляться до неї з байдужністю чи презирством. Нерідко люди похилого віку дотримуються аналогічної точки зору. Сьогодні в сучасному суспільстві образ старості носить, здебільшого, негативний характер. Вважається, що особам літнього й, особливо, похилого віку, властиві такі риси, як: негативізм, консерватизм, інертність, упертість, запальність, підвищена уразливість, егоїзм, дратівливість, дріб'язковість та ін.		Вікова дискримінація в суспільстві, більше орієнтованому на молодь, проявляється при працевлаштуванні й одержанні освіти (відмова в працевлаштуванні або навчанні за ознакою віку). Однак нерідко люди похилого віку самі є носіями менталітету, якому властиві тенденції ейджизму, що проявляється в їхньому прагненні як можна довше, незалежно від об'єктивних причин, залишатися в групі працездатних людей, відокремлюючи, таким чином, себе від старих та пенсіонерів, більше не здатних, на їхню думку, до корисної праці.
	Засоби масової інформації, також стають джерелом узагальнених, стереотипизованих знань про людей пізнього віку (приписування їм негативних характеристик, створення негативного образу старості та ін.). Відсутність комунікативної взаємодії між представниками різних вікових груп, яка дозволяє придбати позитивний досвід спілкування з людьми похилого віку у результаті контактів, сприяє формуванню в молодого покоління негативних стереотипів відносно старості й поширенню в суспільстві такого соціально-психологічного феномену, як ейджизм [19].
У 1969 році Роберт Батлер, директор Національного інституту старіння США, ввів у науковий обіг термін „ейджизм” [73, 362]. За його визначенням, ейджизм (від англійського age – вік) символізує приховане занепокоєння людей молодого і середнього віку, їх особистісну відразу і відчуття неприязні до людей, які старіють, страх немічності, смерті, хвороби.
Ейджизм розділяється на інституційний (юридично закріпляючий дискримінацію осіб, що належать до певної вікової групи), і внутрішній (який включає принижуючі висловлення й поведінку, що дискримінує: ігнорування, фізичне або психічне насильство та ін.) (Johnson J., Bytheway В., 1999).
Негативне ставлення до представників періоду пізньої дорослості може проявлятися у вигляді пасивної або агресивної взаємодії оточуючих зі старими людьми. Діапазон цієї взаємодії може коливатися від байдужного або зневажливого ставлення мікросоціальних груп або окремих її членів до осіб літнього й похилого віку до непрямого або прямого насильства над ними.
Під непрямим насильством розуміють:
1)	обмеження юридичних, трудових і цивільних прав людей похилого віку;
2)	порушення припустимих меж у фармакотерапії (наприклад, перевищення доз седативних або знеболюючих засобів, безконтрольне призначення препаратів без урахування їхньої доцільності й індивідуальних протипоказань для старих людей (антидепресантів, транквілізаторів, снодійних або інших психофармацевтичних засобів); перевищення строків тривалості прийому лікарських препаратів; несвоєчасний прийом ліків або відмова в них хворому та ін.);
3)	халатне відношення при догляді за старими людьми, яке здатне спричинити фізичні або психічні травми (відсутність профілактики пролежнів, порушення гігієнічних норм утримування, психологічна й соціальна ізоляція (відмова в повноцінному спілкуванні, необхідних прогулянках, створення інформаційного вакууму та ін.);
4)	порушення режиму харчування (відсутність збалансованого харчування з урахуванням потреб старого організму (вітамінів, клітковини, білків, необхідної кількості рідини, пропуск своєчасного прийому їжі та ін.
5)	пасивне ставлення до процесу хвороби або вмирання (небажання вживання необхідних заходів для порятунку здоров'я або життя старої людини).
До прямого насильства відносять:
1) соціальну агресію (неповажне ставлення в суспільстві до старих людей, скоєння образливих, хуліганських дій стосовно них й ін.);
2) психологічний терор (дезінформація, залякування, образи, знущання, підбурювання до суїциду);
3) економічне насильство (позбавлення фінансової волі, скоєння кримінальних дій (фінансовий шантаж, вимагання, злодійство), трудова експлуатація);
4) насильницьку ізоляцію (соціальну, фізичну, психологічну та інформаційну ізоляцію);
5) позбавлення можливості реалізації гігієнічних вимог і потреб;
6) позбавлення відпочинку або сну;
7) позбавлення їжі й/або води;
8) застосування прямої фізичної сили (жорстоке ставлення, позбавлення рухів (зв'язування), сексуальне насильство, заподіяння навмисних тілесних ушкоджень);
9) відмова в необхідному лікуванні, позбавлення медичної допомоги (пасивна евтаназія);
10) вбивство.
Частіше за все ейджизм у суспільстві зустрічається:
–	у вигляді негативних міжперсональних взаємодій, ініційованих представниками молодого покоління відносно осіб літнього й похилого віку (відсутність поваги до старих людей, образлива поведінка стосовно них, прояви недоброзичливості й агресії);
–	у вигляді зневажливих висловлювань про старість і старих людей (прислів'я, приказки) та існуючих у сучасному суспільстві переконань, що ґрунтуються не на реальних фактах, а на застарілих поняттях про період пізньої дорослості винятково як часу регресу й занепаду і що розглядають інтелектуальні й соціальні можливості людей похилого віку через призму їхнього віку в рамках деструктивних інволюційних змін (стереотипизація, сприйняття осіб постпенсійного віку як суспільного баласту, домінування у свідомості працездатних громадян вузько біологічного підходу до проблеми старіння й ін.);
–	у байдужному відношенні медичного персоналу в поліклініках, санаторіях і лікарнях до осіб літнього й, тим більше, похилого віку («Скільки Вам років? Чого Ви хочете від свого зношеного організму? Не морочте нам голову своїми хворобами! Вам уже ніяке лікування не допоможе!» та ін.) [19].
–	Щоб не стати жертвою ейджистських стереотипів, максимально продовжити адекватний рівень фізичного, психологічного та емоційного функціонування, практика соціальної роботи стосовно представників третього віку повинна орієнтуватись на наступні завдання: 
–	 проведення соціально-психологічної та психологічної роботи (психологічне консультування, організація тренінгових занять, здійснення психологічної допомоги сім’ї);
–	 консультування з правових питань, організація заходів спрямованих на підвищення рівня правової культури ;
–	 ресоціалізація людей похилого віку (повернення у суспільство, сприяння соціальній активності, подолання ізоляції);
–	 професійно-виробнича адаптація, профорієнтація (профінформування, профконсультування), сприяння в освоєнні нових знань та вмінь;
–	 інформування про джерела соціальної підтримки, організація доступу до правових та соціальних послуг [20].
	Згадка про «літніх людей», «людей похилого віку», «пристарілих», «ветеранів» часто викликає негативні емоції. Річ у тому, що наше відношення до старості опосередковане віковими стереотипами, засвоєними нами з дитинства. Ці стереотипи підтримуються культурною традицією, підсилюються засобами масової інформації та соціальним оточенням. У геронтологічній літературі доведений їх вплив на те, як літні люди сприймають і відчувають себе, і як регулюють свою взаємодію з оточуючими.	
Поширена, нажаль, думка, що літні — даремні, інтелектуально деградуючі люди, які не живуть повноцінним життям, а лише доживають, впливає на їх поведінку. Чимало літніх людей  інтеріоризують ці стереотипи, знижують власну самооцінку, бояться підтвердити негативні шаблони [15, 208].
	Існує думка, що зі старшим віком пов'язані лише негативні зміни особистості. Ось приклад з навчального посібника по психології старості: «У старих людей знижено самопочуття, самовідчуття, самооцінка, посилюється відчуття самоцінності, невпевненості в собі, незадоволеність собою. Настрій, як правило, знижений, переважають різні тривожні побоювання: самотності, безпорадності, зубожіння, смерті. Люди похилого віку стають похмурими, дратівливими, мізантропами, песимістами. Здатність радіти знижується, від життя вони нічого хорошого вже не чекають. Інтерес до зовнішнього світу, до нового знижується. Все їм не подобається, звідси — буркотіння, ворчання. Вони стають егоїстичними і егоцентричними» [88,  28] і т.д.
	У житті людини, в процесі пізнання навколишньої дійсності, соціальні стереотипи відіграють помітну роль. Згідно з соціокультурним підходом, важливими функціями стереотипів є соціалізація, ідентифікація і адаптація. 
	Збільшення середньої тривалості життя, зростання чисельності літнього населення веде до посилення конкуренції представників різних вікових груп між собою, особливо в професійно-діловій сфері, де кількість робочих місць обмежена. Тому особливий інтерес являє собою вивчення образу літнього працівника, побудованого на основі геронтологічних стереотипів в професійному середовищі.
	Ігноруванню літніх працівників як соціально корисної групи сприяють негативні соціальні стереотипи про старість і старіння, які сприяють закріпленню практик дискримінації за віком в професійно-діловій сфері [75, 49].
	Результати досліджень науковців свідчать про високу поширеність негативних соціальних стереотипів стосовно старості і старіння, зокрема, відзначається явне перебільшення вікових змін, приписування літнім людям негативних, а також соціально засуджуваних якостей. У масовій свідомості домінуючою є думка про погіршення в літньому віці розумових здібностей, пам'яті. Опитані згодні з тим, що літні люди найчастіше заклопотані, озлоблені і що людські якості та характер з роками псуються.
	Негативні стереотипи поширюються на представників третього віку, що обіймають керівні посади, а також на літніх підлеглих.
	Виходячи з результатів різних досліджень стереотипів літніх людей в професійно-діловій сфері, на основі громадської думки, можна зробити висновок про образ співробітника третього віку. Літній вік працівника, особливо якщо це керівник, вважається несприятливим чинником, що гальмує розвиток організації. В той же час, однією з найскладніших проблем бачиться взаємодія з літніми підлеглими. Досить поширена думка про те, що літнім слід довіряти менш кваліфіковані і відповідальні роботи, що, нібито, такі співробітники шукають випадку, щоб звалити важку роботу на молодь. Самі літні люди, які продовжують трудову діяльність, абсолютно не схильні бачити себе баластом підприємства. 
	Одним із наслідків укорінених негативних геронтологічних стереотипів є збільшення соціальної дистанції між представниками літнього віку і іншими віковими групами. Термін «соціальна дистанція», вперше введений Г.Зіммелем, нині широко застосовується у багатьох сферах соціологічних знань [ 75,  50].
	В ході інших досліджень, де використовувався підхід  Е. Богардуса, що вивчав етнічні стереотипи, респондентам пропонувалося вказати своє відношення (позитивне або негативне) до літньої людини, що виконує наступні соціальні ролі: близький родич; друг; вчитель вашої дитини; лікар; сусід; депутат; колега по роботі; ваш керівник; ваш підлеглий; продавець в магазині; кондуктор в автобусі; прибиральниця, двірник, сторож; турист у вашому місті. Найменша соціальна дистанція по відношенню до літніх людей існує в сімейно-побутовій сфері. Соціальна роль близького родича, друга або сусіда, які є представниками третього віку, сприймаються швидше позитивно, ніж негативно. Позиції лікаря і вчителя опинилися поблизу з такими професіями, як продавець, прибиральниця і кондуктор. Це можна пояснити тим, що з представниками названих спеціальностей респонденти взаємодіють як поза сімейною, так і поза професійно-діловою сферами. 
	Найбільша дистанція спостерігається в професійно-діловому просторі. Так, літня людина в ролі колеги по роботі, а також керівника сприймається швидше негативно. Категоричне неприйняття більшості респондентів викликає літня людина у позиції підлеглого. Максимальний протест породжує можливість бачити літню людину в ролі депутата: представники старшого покоління більше не асоціюються з мудрістю. Не буде помилкою сказати - йдеться про стереотип нового часу.						
	Велика соціальна дистанція і менша толерантність до представників пізнього віку, спостережувані серед осіб з високим рівнем доходу і статусом керівників, обумовлені ціннісними орієнтирами в сучасному суспільстві. Укорінення в новий життєвий устрій культу економічного добробуту і особистого успіху формує у людей, які добилися цього, переконання у виконанні важливого соціального нормативу. Тих же, хто не досяг бажаних фінансових статусних висот, відносять до аутсайдерів, негідних кращому життю. Відмінності, підставою для яких служать домінуючі в суспільстві соціально-моральні цінності, стають надзвичайно значимими.	[там же, 55].
Таким чином, сьогодні постає необхідність у формуванні більш позитивного іміджу третього віку. Люди, які формально сягають пенсійного віку, володіють високим рівнем професійної підготовки, великим життєвим і виробничим досвідом, активністю, бажанням працювати, фактично виключаються із активного життя. Така ситуація вимагає ґрунтовного вивчення даної проблеми, знаходження шляхів подолання негативних стереотипів щодо представників старших вікових категорій. 
	Доречними будуть слова Гете про те, що молодість є тим недоліком, який стрімко минає. Тому від того, як сучасні молоді люди вибудують свої взаємовідносини з представниками старших поколінь, який характер набудуть ці відносини – конфліктний чи партнерський – таке ставлення від своїх наступників вони отримають самі, перетнувши межу літнього віку.
	Однією з крайніх форм зневажливого ставлення до людей похилого віку є насильство відносно них. Однієї з проблем сучасної сім'ї, нажаль, є сімейне насильство. Домашнє насильство - багатогранне соціальне явище, що виявляється у формах фізичного, емоційно-психологічного, сексуального, економічного примусу, залежності і придушення. Домашнє насильство свідчить про неблагополуччя в сім'ї. Це система поведінки одного члена сім'ї для встановлення і збереження влади і контролю над іншими членами сім'ї. [51, 34]
Факти жорстокого поводження в сім'ї з літніми родичами фіксувалися ще в давнині. До того як в останній чверті XX століття стали боротися з поганим поводженням з дітьми і з домашнім насильством, погане поводження з літніми людьми залишалося приватною справою, прихованою від уваги громадськості. Спочатку погане поводження з літніми людьми розглядається як питання видачі соціальних посібників і, отже, як проблема старіння, поступово ж жорстоке поводження з літніми, як і інші форми родинного насильства, стало справою охорони здоров'я і правоохоронних органів. [30, 50]
В даний час не існує загальноприйнятого визначення поняття «Насильство над літніми людьми», тому різні автори пропонують різні його тлумачення.
Західні геронтологи визначають насильство над літніми людьми як систематичне і тривале переслідування цих людей з боку людини, що доглядає їх.
Деякі автори насильство визначають як «навмисне спричинення літній особі фізичного і психологічного болю, страждань і травм, а також необґрунтоване обмеження або повне позбавлення необхідного догляду і лікування, які підтримували б його душевне і фізичне здоров'я». [83]
У доповіді Генерального секретаря ООН (1982) Кофі Аннана на основі досліджень, проведених за останніх 20 років, дається огляд жорстокого поводження з літніми людьми в світі та зроблено висновок, що зловживання відносно літніх людей, — це широко поширене явище, зазвичай не розголошуване, яке несе за собою значні фінансові і моральні витрати.
Таким чином, за змістом поняття «Насильство і жорстоке поводження з особами похилого віку» може бути визначене як форма поведінки, що виявляється в повсякденній взаємодії між членами сім'ї, родичами, сусідами, метою якого є отримання влади і контролю з боку одного індивідуума відносно іншого. Воно може проявлятися по-різному: від одноразової до багатократної дії, результатом якої може бути нанесення фізичної, економічної, психологічної шкоди, що обмежує літніх людей у виборі рівня життя.
Страждаючи від зневаги і насильства літня людина завжди є залежною від переслідувача, а іноді, навпаки, чинить тиск на людину, яка її опікає, що приводить до опору з боку останнього, яке і виражається в агресивній формі. [101]
Виділяють наступні види зверхнього ставлення і насильства над людьми похилого віку:
1. Фізичне насильство - спричинення фізичному болю, пошкоджень або навіть вбивство, насильницький примус до чого-небудь (у тому числі і сексуальні домагання), а також введення відносно літньої людини різного роду заборон, обмежень його прав і свободи. До даного типу відносять також різні форми зневаги і медичне насильство.                                                                           
Сексуальне насильство - будь-який вигляд домагання, що виражається як у формі нав'язаних сексуальних дотиків, сексуального приниження, так і у формі зґвалтування, інцесту. У останньому випадку професіонали вказують на трудності у визначенні реальної жертви, оскільки більшість людей, що здійснюють насильство над людьми похилого віку, в дитинстві піддавалися сексуальному переслідуванню з боку батьків, а тепер стався «обмін ролями».
Медичне насильство - халатність і невчасність, проявлені при видачі ліків, навмисне передозування лікарського препарату або, навпаки, умисна відмова хворому в здобутті необхідних ліків.
Зневага - безвідповідальність і невиконання опікуном своїх обов'язків по відношенню до літньої людини, внаслідок чого остання страждає від різного роду тілесних ушкоджень і порушення його прав. Термін «пасивна зневага відносно старої людини» використовується тоді, коли мають місце ситуації ізоляції літньої людини, залишення її наодинці або забувають про її існування. Про активну зневагу говорять тоді, коли літню людину навмисно позбавляють речей, життєво необхідних їй для нормального існування (їжі, медикаментів, купання, спілкування і так далі) або коли фізично залежну людину не забезпечують в належній мірі відповідним доглядом і турботою.
2.	Психологічне (емоційне) насильство - нанесення літній людині душевних страждань, лайка і образи на її адресу, погрози відправлення її в притулок для людей похилого віку, нанесенням фізичного болю або ізоляція, а також формування і розвиток у неї почуття страху.
	Інша його форма - економічне насильство - виражається в привласненні іншими членами сім'ї власності або грошей літніх людей без згоди з їхнього боку, незаконному використанні його заощаджень, а також в матеріальній залежності літніх людей від їх опікунів.
Відносно осіб похилого віку психологічне насильство застосовується частіше, ніж фізичне, і складає від 46 до 58% випадків насильства, тоді як побої і інші поширеніші форми фізичного насильства були відмічені в 15-38% випадків [там же].
Зловживання можуть носити також політичний характер, і політичне насильство або озброєний конфлікт можуть призвести до насильного переселення літніх людей. Особливі потреби літніх переселенців рідко враховуються в планах гуманітарної допомоги. У таборах біженців літні люди не можуть постояти за себе при розподілі продуктів харчування або отриманні медичної допомоги. Насильство на ґрунті ВІЧ/СНІДУ має місце в країнах, уражених цією епідемією, де старі жінки, зазвичай, несуть тягар відповідальності, доглядаючи вмираючих родичів і сиріт. Тавро ВІЧ/СНІДУ, зазвичай, приводить до ізоляції членів сімей, уражених цією хворобою [40].
Найуразливішими відносно насильства, частіше за інших, піддаються йому старі жінки старше 75 років, більш того, це представниці середнього класу, які страждають серйозними функціональними і психічними розладами (особливо деменцією, паралічем або хворобою Паркінсона), що супроводжуються глухотою, відсутністю здатності до самостійного пересування та ін., що затрудняє спілкування з такими людьми і сприяє накопиченню у людини, яка їх доглядає, напруги і агресії.
Переслідування найчастіше чиниться з боку тих родичів, які вже протягом довгого часу опікають цю літню людину або, навпаки, фізично, психологічно або емоційно залежні від неї, причому більш ніж в половині випадків агресором є дочка жертви, далі по мірі зниження частоти випадків йдуть син, правнучка, чоловік або сестра.
Тим часом, доки немає універсального визначення поняття «Насильство над літніми» і єдиної класифікаційної системи видів насильства, немає твердої впевненості і в тому, що вивчаються і порівнюються одні і ті ж речі, а отже, наведені вище цифри не можна приймати як абсолютно достовірну інформацію.
Дослідження, проведені у ряді країн (Австрії, Аргентині, Бразилії, Індії, Канаді, Кенії і Лівані), показали, що по відношенню до себе літні люди розрізняють три категорії зловживань:  
- відсутність уваги: ізоляція, забуття, відірваність від життя,  
- порушення прав людини, юридичних і медичних прав,  
- втрата можливості вибору, ухвалення рішення, втрата статусу, фінансів, пошани.[101]

Висновки до другого  розділу

	Соціально-демографічна група літніх людей  - одна з тих, що найбільш стереотипізованих в сучасному суспільстві. Проводячи різноманітні дослідження (опитування, анкетування та ін.) вченими багатьох країн світу було отримано чимало даних, на основі яких можна зробити висновки про превалювання негативного ставлення до старості в нашому суспільстві. На нашу думку, негативне ставлення в соціумі до старшого покоління не тільки свідчить про недостатній рівень культури, але й чинить деструктивний психологічний вплив на осіб літнього й похилого віку. Це не тільки перешкоджає повноцінному проходженню ними адаптації в період пізньої дорослості, але й при певних негативних складових (наприклад, хвороба, самотність та ін.), навпаки, сприяє соціально-психологічної дезадаптації особистості в старості.
В даному розділі неможливо було не згадати про таке поняття як «ейджизм». Це є приховане занепокоєння людей молодого і середнього віку, їх особистісну відразу і відчуття неприязні до людей, які старіють, страх немічності, смерті, хвороби. Ми з’ясували, що ейджизм розділяється на інституційний і внутрішній. Частіше за все ейджизм у суспільстві зустрічається: у вигляді негативних міжперсональних взаємодій, ініційованих представниками молодого покоління відносно осіб літнього й похилого віку (відсутність поваги до старих людей, образлива поведінка стосовно них, прояви недоброзичливості й агресії); у вигляді зневажливих висловлювань про старість і старих людей (прислів'я, приказки) та існуючих у сучасному суспільстві переконань, що ґрунтуються не на реальних фактах, а на застарілих поняттях про період пізньої дорослості винятково як часу регресу й занепаду і що розглядають інтелектуальні й соціальні можливості людей похилого віку через призму їхнього віку в рамках деструктивних інволюційних змін (стереотипизація, сприйняття осіб постпенсійного віку як суспільного баласту, домінування у свідомості працездатних громадян вузько біологічного підходу до проблеми старіння й ін.); у байдужному відношенні медичного персоналу в поліклініках, санаторіях і лікарнях до осіб літнього й, тим більше, похилого віку.
Негативне ставлення до представників періоду пізньої дорослості може проявлятися у вигляді пасивної або агресивної взаємодії оточуючих зі старими людьми. Діапазон цієї взаємодії може коливатися від байдужного або зневажливого ставлення мікросоціальних груп або окремих її членів до осіб літнього й похилого віку до непрямого або прямого насильства над ними.
Під непрямим насильством розуміють: обмеження юридичних, трудових і цивільних прав людей похилого віку; порушення припустимих меж у фармакотерапії; халатне відношення при догляді за старими людьми, яке здатне спричинити фізичні або психічні травми; порушення режиму харчування; пасивне ставлення до процесу хвороби або вмирання.
До прямого насильства відносять:
1) соціальну агресію (неповажне ставлення в суспільстві до старих людей, скоєння образливих, хуліганських дій стосовно них й ін.); 2) психологічний терор (дезінформація, залякування, образи, знущання, підбурювання до суїциду); 3) економічне насильство (позбавлення фінансової волі, скоєння кримінальних дій (фінансовий шантаж, вимагання, злодійство), трудова експлуатація); 4) насильницьку ізоляцію (соціальну, фізичну, психологічну та інформаційну ізоляцію); 5) позбавлення можливості реалізації гігієнічних вимог і потреб; 6) позбавлення відпочинку або сну; 7) позбавлення їжі й/або води; 8) застосування прямої фізичної сили (жорстоке ставлення, позбавлення рухів (зв'язування), сексуальне насильство, заподіяння навмисних тілесних ушкоджень); 9) відмова в необхідному лікуванні, позбавлення медичної допомоги (пасивна евтаназія); 10) вбивство.
	Ми розглянули відношення до старості в західній та східній культурах та з’ясували, що в сучасному суспільстві образ старості носить, у більшості, негативний характер. Вважається, що особам літнього й, особливо, похилого віку властиві такі риси, як: негативізм, консерватизм, інертність, упертість, запальність, підвищена уразливість, егоїзм, дратівливість, дріб'язковість, скнарість та ін. Відношення до старості в західній та східній культурах має істотні відмінності. У сучасній західній культурі немає традиційно прийнятного, шанобливого, поважного ставлення молоді до старих людей. Представники молодого покоління або бояться старості, або ставляться до неї з байдужністю чи презирством. Нерідко люди похилого віку дотримуються аналогічної точки зору. Побачили також, що і в Європі якісно інше ставлення до старості.
Існує ряд психологічних факторів, що сприяють активному довголіттю. Такими факторами є: соціально активний розвиток, фізична активність, інтелектуальна й творча діяльність. У людей похилого віку поряд з інволюційними процесами в організмі та психіці відбуваються й новоутворення прогресивного характеру, що дозволяють переборювати деструктивні явища, яки характерні для періоду геронтогенезу.
	Люди похилого віку є носіями мудрості, досвіду й джерелом життєвої філософії для молодого покоління. Завдяки спілкуванню з ними виконується величезна соціальна й культуральна функція в суспільстві - здійснюється зв'язок і спадкоємність поколінь, передається накопичений досвід.

РОЗДІЛ 3.  СОЦІАЛЬНІ СТЕРЕОТИПИ СТАРОСТІ В УЯВЛЕННЯХ МОЛОДІ: РЕЗУЛЬТАТИ ЕМПІРИЧНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ

		3.1. Програма дослідження

	Проблемна ситуація. Однією з найбільш дискримінованих соціально-демографічних груп в сучасному українському суспільстві, на наш погляд, є літні люди у віці від 65 років. Ця категорія населення є доволі чисельною. Покоління людей, які народилися в повоєнні роки в СРСР, чия молодість припала на індустріальну епоху, які будували комунізм, сьогодні в більшості своїй є маргінальним прошарком, їхні ідеали зазнали краху, а нові національні ідеї їм чужі, адже стійкий вплив радянської ідеології сформував у них різке несприйняття всього національного. Їм складно адаптуватися до сучасного життя, вони драматично консервативні, зміни рівня та якості життя, на жаль, не найкращі, викликають у них роздратування через те, що, окрім найнеобхідніших продуктів і ліків, нічого не можуть собі дозволити. До того ж представники цих поколінь вважають, що викинуті державою й суспільством на узбіччя життя. Це невдоволення вони переносять у власне повсякдення й відносини з молодшими поколіннями, формуючи в останніх геронтофобні установки, вікові стереотипи та упереджене ставлення до людей похилого віку. Старість зазвичай не заслуговує на увагу в нашому суспільстві, владою літні люди загнані в злидні, їх неохоче лікують у лікарнях, пенсіонерів масово скорочують на робочих місцях, в громадській думці час від часу виникає дискурс про доцільність збереження за ними виборчого права. На якому етапі життя наступає відчуження літньої людини від соціуму, чітко формується установка про те, що старість можна принижувати, коли для літніх людей перетворюється на дефіцитний ресурс?
	Об’єкт дослідження – соціальні стереотипи старості.
	Предмет дослідження – ставлення молоді до соціальних стереотипів старості.
	Метою дослідження є визначення  ставлення  молоді до старості, старіння та людей літнього та похилого віку. 
	Гіпотеза дослідження базується на науковому припущенні, що  в уявленнях молоді старість та люди літнього віку наділені в деякій мірі негативними рисами. 
	Вибірка дослідження – молодь. Загалом у дослідженні взяли участь 100  респондентів, серед яких 13 осіб – чоловіки (13%) і 87 осіб – жінки (87%). 
	Метод дослідження  – роздаткове анкетування.
	Інструментарій дослідження – анкета  (Див. Додаток А).
	Результати опитування оброблено із застосуванням програми  ОСА. 

3.2. Аналіз результатів дослідження

Аналізуючи проведене дослідження, відзначимо, що більшість (95 %) молодих людей ставляться до старіння спокійно або нейтрально. Серед обраних варіантів відповідей не було жодного негативного. Більшість опитаних не відчувають огиди до старих людей (95 %) і, в цілому, поважають старих та не мають наміру до них погано ставитися (80 %). 
Більшість опитаних позитивні якості літніх людей (такі як «уміння вислухати й порадити» – 60 %, «мудрість» – 75 %, «життєвий досвід» – 92 %) відзначали частіше, ніж негативні («буркітливість» –16%, «апатія» – 5%, «постійне ниття» – 2 %). Також як хлопці, так і дівчата зазначали, що для вирішення складної життєвої ситуації швидше звернуться за порадою до старших, дідуся чи бабусі (60 % – хлопці, 65 % – дівчата). Якщо потрібно в ирішити життєв у проблему , до кого зв ернетеся? Ви: Х дру зів інтернету старших Ви: Д дру зів інтернету старших . 
Чинником формування ставлення до літніх людей є потенційна включеність у цю вікову групу самих респондентів. Ми запитали в молодих людей: «Чим будете займатися в старості?» і серед варіантів відповідей запропонували: «подорожувати»; «піклуватися про дітей»; «лікувати власні хвороби»; «намагатися весело прожити останні роки», а також «власний варіант». За допомогою отриманих відповідей можна зробити висновки про те, які моделі власної старості конструює молодь на теперішньому життєвому етапі. Так, дівчата відповідали, що будуть: подорожувати – 40 %, піклуватися про онуків – 32 %, намагатися весело прожити останні роки – 10 % і зовсім не обирали варіант «лікувати власні хвороби». Жоден з респондентів чоловічої статі не збирається піклуватися про онуків, варіант відповіді «подорожувати» обрали 60 %, «намагатися весело прожити останні роки» - 14 %, «лікувати власні хвороби» – 17 %. Серед зазначених в анкеті власних варіантів життя в старості були: «буду крутою бабцею»; «не знаю майбутнього, але хочеться бути щасливою»; «займатися улюбленою справою»; «буду активним» та іронічно-надихаюча відповідь «буду лікуватися від маразму».
Відповідаючи на питання про те, що вони думають про становище літніх людей у державі Україна, 88 % респондентів погодилися з твердженням про те, що за останні роки життя літніх людей погіршилося. Можна припустити, що подібна думка сформувалася під впливом ЗМІ або спілкування із власними літніми родичами та знайомими, не можна виключати й стереотипізації відповідей.
Що стосується питання про перспективи майбутніх позитивних змін, то більшість молодих людей виказали невпевненість у такому розвитку подій. Напевно, через нестабільність соціально-економічної та політичної ситуації в країні, оскільки в скрутні економічні та політичні часи важко прогнозувати майбутнє. 
Серед опитаних молодих людей 95 % вважають, що літні люди потребують соціальної турботи та захисту. На думку респондентів, людям похилого віку не вистачає «матеріальних благ, підтримки від держави» (55 %), «уваги та підтримки» (24 %), «рівних прав, новітніх норм та законів щодо захисту літніх людей, їхніх груп та об’єднань» (21 %). Аналізуючи отримані результати, можемо зазначити, що на даний момент вирішення проблем літніх людей вбачається молоддю, головним чином, у контексті соціальної допомоги. Це певною мірою свідчить про те, що сучасне суспільство відгороджується від їхніх проблем певним бар’єром, що його формує через інститути соціальної підтримки держава. На нашу думку, молодь переважно не вбачає в людях похилого віку рівних собі, активних членів суспільства, так само сподіваючись на допомогу держави й у власній старості.

Висновки до третього розділу

Підсумовуючи, відзначимо, що у відповідях респондентів вбачаємо наявність поваги до літніх людей та співчуття через погіршення їхнього соціального становища в нашій державі. Можна говорити про деяку стеоретипізованість думок, адже усім з дитинства відомо, що літніх людей потрібно поважати й міжпоколінна взаємодія є найбільш плідним полем для формування вікових стереотипів. Вікові стереотипи є найбільш стійкими саме тому, що, будучи фактами культури, вони можуть існувати й поза індивідуальним досвідом і навіть визначати його. В цілому стереотипи щодо літніх людей являють собою . узагальнений комплекс або набір негативних уявлень стосовно труднощів, пов’язаних із поважним віком (самотність, бідність, низька соціальна мобільність, власна неспроможність і потреба в догляді й підтримці з боку державних інституцій). Незважаючи на поширеність негативних стереотипів щодо старості, вони здебільшого мають латентний, завуальований характер, поширюються й діють, в першу чергу, поза сім’єю та знаходять прояв не в агресивних формах, а в практиках виключення літніх людей із соціально престижних сфер діяльності. 

ВИСНОВКИ 

Аналіз науково-теоретичних джерел та дані дослідження дозволили сформулювати такі висновки магістерської роботи. 
	Аналіз теоретичних підходів вивчення гендеру й старіння та дані дослідження дозволили сформулювати такі висновки дипломної роботи:
Також в роботі ми проаналізували особливості переживання старості чоловіками й жінками літнього віку на основі емпіричного дослідження. На мою думку, соціологічні і психологічні проблеми старіння в гендерному аспекті можна з’ясувати за допомогою проведеного опитування, а саме інтерв’ювання. Предметом дослідження є гендерні аспекти старіння.
Запитання людям похилого віку поставлені про різні сторони їх життя після виходу на пенсію: їх настрій, самопочуття, погляд на навколишній світ та ін. Такі відомості допомогли повніше зрозуміти потреби й інтереси ветеранів, що пішли на заслужений відпочинок, гендерні відмінності життя на даному віковому етапі.
Таким чином, на основі зробленого, можна стверджувати, що чоловіки і жінки мають все таки різні особливості в переживанні старості, відповідно і соціальна робота повинна здійснюватися по-різному. Особливо належну увагу в плані соціальної роботи необхідно приділити чоловікам літнього віку, так як жінки до переживання старості відносяться оптимістичніше. Для цього цього держава та соцільні служби повинні направити свою роботу так, щоб поліпшити умови їх побуту, дозвілля й лікування, сприяти формуванню відносин в суспільстві до людей похилого віку, як до повноцінної соціальної групи. Не стають на заваді цьому не чисельність і не репрезентативність цих груп, оскільки лише врахування всіх розбіжностей дає змогу адекватно пізнати реальність у всій її різноманітності.
Отже, на наш погляд, в роботі соціальних служб потрібно враховувати не тільки вікову структуру населення, а й гендерні особливості. Тільки тоді ми зможемо в повній мірі допомогти особам старшого покоління адаптуватися до старості, вести повнокровне й плідне життя на цьому віковому етапі, забезпечити їм умови для підтримки чи досягнення життєдіяльності людини відповідно до норм цивілізованого суспільства.	
	Соціальний стереотип – це узагальнена, спрощена і ригідна система широко розповсюджених уявлень про групи людей, у яких кожна людина розглядається як носій одних і тих самих  наборів провідних характеристик, що приписуються будь-якому члену даної групи без відносно його реальних якостей; система, що має високу стійкість, найчастіше емоційно забарвлена.
В роботі проаналізовано також історичні і соціальні аспекти соціального становища людей похилого віку. Ставлення до старості в західній та східній культурах має істотні відмінності. У різних культурах і спільнотах протягом історії формувалося шанобливе ставлення до людей похилого віку. 
Нами було з’ясовано, що переважна більшість опитаних позитивно і досить лояльно ставляться до соціальних ролей, які можуть виконувати люди похилого віку. Тим не менш, очевидним є неприйняття виконання літніми людьми деяких професійних ролей. 69% опитаних чоловіків-соціальних працівників негативно ставляться до того, аби людина похилого віку була в ролі депутата. Можливо, це пов’язано з критичною політичною ситуацією, яка склалася в країні. Коли кредит довіри населення до влади вичерпався, необхідні зміни і саме ці зміни на краще майбутнє асоціюються не з людьми похилого віку, а з молоддю. 
	Значні гендерні розбіжності виявлено при розгляді питання «Ваше ставлення до людини похилого віку, яка обіймає посаду продавця у магазині». Майже 60% чоловіків ставляться до виконання цієї ролі літніми людьми позитивно і 57% жінок – негативно. Окрім того, керівника – пенсіонера воліли б бачити у себе на роботі 77% опитаних чоловіків, у той час як 48% жінок негативно до цього ставляться. 
Аналізуючи ставлення опитаних до запропонованих існуючих стереотипів, нами  було  виявлено, що переважна більшість повністю погоджуються з тим, що люди літнього віку повинні обов'язково йти на пенсію,що їм не потрібні нові знайомства і  у них занижені потреби. А також, що стара людина не в змозі навчатися, їй не потрібно підвищувати свою кваліфікацію, освіту, окрім того, всі старі люди ведуть пасивний спосіб життя і у них порушується психіка.
	Потрібно відмітити, що все ж таки значна кількість респондентів позитивно оцінили своє ставлення до того, що чимало людей починають активно займатися громадською роботою в похилому віці,  що  старість – це час для активного життя, можливість займатися будь-якими справами. Приємно усвідомлювати також, що майже 90% опитаних з повагою ставляться до літніх людей і не погоджуються зі стереотипом, що стара людина неакуратна, неохайна, не переймається своїм зовнішнім виглядом.
Поряд з негативним уявленням про старість та літніх людей, ми зафіксували іншу тенденцію: такі людські риси (особливості), як добропорядність і добросовісність, чуйність, готовність допомогти, небайдужість, наївність та мудрість переважали у позитивних відповідях респондентів. Проте, людина похилого віку і, зокрема, старість в цілому, асоціюється також з такими рисами, як скупість, бідність, економність, хворобливість та немічність, а також, злість і сварливість, що робить літніх людей нещасливими та нежиттєрадісними. На нашу думку, таке ставлення спричинене сучасним соціальним становищем літніх людей в Україні та навряд чи є результатом особистих настановлень респондентів. 
Таким чином, можна стверджувати, що проблема впливу існуючих стереотипів старості на уявлення соціальних працівників залишається досить гострою  і потребує комплексних підходів до її вирішення. 
Ми бачимо вихід із цієї ситуації в тому, щоб підвищувати кваліфікацію соціальних працівників на всіх рівнях. Соціальний працівник, тобто людина, що безпосередньо контактує з клієнтом, повинна володіти сучасними методиками і технологіями із вивчення й усунення чи запобіганню його проблем. Для людей, які працюють зі старшим поколінням, важливо враховувати, що старі люди мають різноманітний життєвий досвід - це їх відмітна риса, а, отже, слід орієнтуватися у наявних індивідуальних можливостях конкретної особистості. 

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ  ДЖЕРЕЛ ТА ЛІТЕРАТУРИ

1.	Агеев В.С. Межгрупповое взаемодействие: социально-психологические проблемы / В. С. Агеев - М., 1990. – 250 с.
2.	Безруков В. Живі люди з мертвими надіями. [Електронний ресурс]. –Режим доступу до статті: https://docs.google.com/viewer?a=v&q=cache:F-pMoWuyb . – Назва з екрану.
3.	 Березіна О.О. Дискримінація за віковою ознакою: ейджизм у пізньому віці [Електронний ресурс]. - Режим доступу: http://www.psy-science.com.ua/.../berezina.doc - Назва з екрану.
4.	 Біскуп В.С. Ейджизм як соціальна проблема та шляхи її подолання. [Електронний ресурс]. - Режим доступу: http://www.nbuv.gov.ua/portal/soc_gum/vchu/N121/N121p038-042.pdf. - Назва з екрану.
5.	Введення у соціальну роботу: Навч. посібник/: Фенікс, 2001.- 125 с.
6.	Винокурова Л.Е., Васильчук М.В., Гаман М.В. Основи охорони праці: Підручник / Винокурова Л.Е., Васильчук М.В., Гаман М.В. – К., 2001.- 241 с. 
7.	Вопросы геронтологи / Под ред. Ю.С. Пименова, Г.П. Котельникова, О.Г. Яковлева. – Самара: Самарский Домпечати, 1995. – 252 с.
8.	Греллер М. Старение и работа: человеческий и экономический потенциал  / М. Греллер // Иностранная психология. — 1996. — № 7. 
9.	Давидовський І.В. Геронтологія. - М., 2006. – 112 с.
10.	Дементьева Н.Ф., Болтенко В.В., Доценко Н.М. и др. «Социальное обслуживание и адаптация лиц пожилого возраста в домах-интернатах» / Методич. Рекоменд [Дементьева Н.Ф., Болтенко В.В., Доценко Н.М. и др.]. – М., 1985.- 135 с.
11.	Дементьева Н.Ф., Модестов А.А. Дома-интернаты: от призрения к реабилитации / Н.Ф. Дементьева,  А.А.   Модестов. – Красноярск, 1993, -195с. 
12.	Дементьева Н.Ф., Устинова Э.В. Формы и методы медико-социальной реабилитации нетрудоспособных граждан / Н.Ф. Дементьева, Э.В. Устинова. – М., 1991,- 135с. 
13.	Дементьева Н.Ф., Шаталова Е.Ю. Социально-психологическая адаптация лиц старших возрастов в начальный период пребывания в домах-интернатах. /Методич. Рекоменд / Н.Ф. Дементьева, Е.Ю.Шаталова. – М., 1992 .-  188 с.
14.	Дементьева Н.Ф., Шаталова Е.Ю., Соболь А.Я. Организационно-методические аспекты деятельности социального работника. В кн.; Социальная работа в учреждениях здравохранения / Дементьева Н.Ф., Шаталова Е.Ю., Соболь А.Я. – М., 1992.- 211 с.
15.	Денисенко Г.Ф. Охрана труда /  Г.Ф. Денисенко. – М., 1995.
16.	Єлисєєв А.Г. Охорона праці / А.Г.  Єлисєєв. – К., 1995.
17.	Жидецький В.И. Основи охорони праці: підручник / В И Жидецький. — Львів: Афіша, 2002 [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: http://buklib.net/index.php?option=com_jbook&catid=177.–Назва з екрану.
18.	Журнал «Пробудись!» від 22.08.2011 р.
19.	Закон України «Про використання ядерної енергії і радіаційну безпеку»// Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1995, N 12, ст.81.
20.	Закон України «Про дорожній рух» // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1993, N 31, ст.338.
21.	Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1994,               N 27, ст. 218.
22.	Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1999, N 46-47, ст.403.
23.	Закон України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2001, N 14, ст.71. (Назва Закону із змінами, внесеними згідно із Законом N 107-VI                  ( 107-17 ) від 28.12.2007 -  зміну  визнано неконституційною  згідно з  Рішенням Конституційного Суду N 10-рп/2008 (v010p710-08 ) від 22.05.2008).
24.	Закон України «Про колективні договори і угоди» // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1993, N 36, ст.361.
25.	Закон України «Про охорону праці» // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1992, N 49, ст.668.
26.	Закон України «Про пожежну безпеку» // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1994, N 5, ст. 21.
27.	Злоупотребления в отношении пожилых людей — широко распространенное, не предаваемое гласности явление [Електронний ресурс] : (Вторая Всемирная Ассамблея по вопросам старения) // Офіційний сайт Організації Об’єднаних націй. – Режим доступу: http://www.un.org/russian/conferen/ageing/elderabuse.htm. – Назва з екрану.
28.	Иванова Н. У японцев старость – в радость / Н.  Иванова // Тайны ХХ века. Украина. –2010.– №38
29.	Історія світової культури. Культурні регіони / [Левчук Л.Т., Гриценко В.С.,Єфименко В.В. та ін.; керівник авт. колективу Л.Т. Левчук].– [3–тє вид., перероб. і доп.]. – К.: Либідь, 2000.– 520 с.
30.	Кодекс законів про працю України (КЗпП) з усіма змінами.
31.	Козырьков В. П. Пожилой человек как социокультурный тип // Пожилые люди — взгляд в XXI век / Под ред. 3. М.Саралиевой. — Н. Новгород: НИСОЦ, 2000.- 213 с.
32.	Конституція України // Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1996, № 30, ст. 141.
33.	Конфуций. Уроки мудрости: Сочинения / Конфуций. – М.: Эскмо; Харьков: Фолио, 2010.–958 с.
34.	Краснова О.В., Лидерс А.Г. Социальная психология старения: Учебное пособие для высш. учеб. заведений / О.В. Краснова, А.Г.   Лидерс. - М.: Издательский центр «Академия». –288 с.
35.	Курбатов В.І. Соціальна робота: Навчальний посібник / В.І.  Курбатов. - М.: видавницько-торгівельна корпорація «Дашков і Ко», Ростов н/Д: Наука - Прес, 2007. – 195 с.
36.	Майерс Д. Соціальна психологія / Д. Майерс. - СПб.: Пітер, 2001.  – 127с.
37.	Макаренко Т. А. Геронтологическое отделение: практика работы / Т. А. Макаренко // Работник социальной службы. – 2001. – № 3.
38.	Москальова В.М.. Охорона праці. Інтерактивний комплекс навчально-методичного забезпечення. Рівне. НУВГП, 2009 [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: http://studentbooks.com.ua/content/view/1327/76/1/0/. – Назва з екрану.
39.	Назарова И. Б. Пенсионеры и работающие. Трилогия зрелости и старения / И. Б.Назарова. — 1999. — № 2(6).
40.	Наказ Міністерства соціальної політики України Методичні рекомендації щодо організації соціально-педагогічної послуги "Університет третього віку" у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 25 серпня 2011 року N 326
41.	  Настільна книга соціального педагога / авт.–уклад. : О. Є. Марінушкіна, І. М. Вишнева, В. В. Носенок. – Х. : Вид–во «Ранок», 2011. – 272 с.
42.	 О «китайских церемониях», культе предков и старости в Китае [Электронный ресурс]: Илья Смирнов  // Отечественные записки. – 2005.– №3 (23).– Режим доступа: http://www.strana-oz.ru/2005/3/o-kitayskih-ceremoniyah-kulte-predkov-i-starosti-v-kitae. - Название з экрана.
43.	Офіційний сайт Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду Держгірпромнагляду [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: http://www.dnop.kiev.ua. – Назва з екрану.
44.	Офіційний сайт Державної служби статистики України [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.ukrstat.gov.ua.
45.	Охорона праці та пожежна безпека в Україні [Електронний ресурс]. –Режим доступу до статті:http://otipb.at.ua/.– Назва з екрана.
46.	Павелків Р.В. Вікова психологія / Р.В.  Павелків. - К., 2011. – 469 с. 
47.	Перелік соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру  соціального обслуговування (надання соціальних послуг, затверджених Кабінетом Міністрів України від 29 грудня 2009 р.  № 1417. – Режим доступу: https://www.kmu.gov.ua/npas/243237379
48.	Поляничко А. О. Подолання соціальної депривації дітей-сиріт в мовах загально-освітньої школи-інтернату : дис. … канд. пед. наук : спец. 13.00.05 / Поляничко Анжела Олександрівна. – Суми, 2011. – 264 с.
49.	Порсєва Х.О. Психічні особливості ціннісних орієнтацій людей похилого віку / Х.О. Порсєва // Педагогіка і психологія. – 2003. –№ 3-4. 
50.	Постанова Кабінету Міністрів України від 14 січня 2004 р. №12 «Про порядок надання платних соціальних послуг та затвердження їх переліку»  // Офіційний вісник України. – 2004 р. –№ 2. – ст. 42.
51.	Починок А. П. Социальная работа для пожилых людей: профессионализм, партнерство, ответственность: [доклад Министра труда и социального развития Российской Федерации на Общероссийском съезде социальных работников] / А. П. Починок // Работник социальной службы. – 2003. – № 1. 
52.	 Принципы ООН в отношении пожилых людей / Приняты резолюцией 46/91 Генеральной Ассамблеи от 16.12.1991. http://www.un.org
53.	Принципы ООН в отношении пожилых людей/ Приняты резолюцией 46/91 Генеральной Ассамблеи от 16.12.1991. [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: http://www.un.org.– Назва з екрана.
54.	Прокопенко B.I. Трудове право України: Підручник / B.I.  Прокопенко - X.: Фірма "Консум",1998. – 228 с.
55.	Психологический словарь. Под ред. А.В. Петровского, М.Г. Ярошевского. – М., 1990 г. – 445 с.
56.	Пучков П. В. Вы чьё, старичьё ? Опыт анализа геронтологического насилия / П. В. Пучков // Социологические исследования. – 2005. – № 10.
57.	Рубінштейн С.Л. Принципи та шляхи розвитку психології /  С.Л. Рубінштейн. -  М., 1960. – 167 с.
58.	Савчин М.В., Василенко Л.П. Вікова психологія: Навчальний посібник /  М.В. Савчин, Л.П. Василенко. - К.:Академвидав., 2005.- 360 с. ( Альма-матер ).
59.	Сатина Л. В. Депрессия позднего периода жизни: горе и осложнения, связанные с ним в пожилом возрасте: Расширенный реферат / Л. В. Сатина // Психология зрелости и старения. — 2001. — № 1 (13). 
60.	Севастьянов Б. И. Охрана труда. Труд женщин. Труд молодежи / Б. И. Севастьянов. — М., 1990.- 150 с.
61.	Селивестрова О. Пожилые люди на селе: социальное обслуживание высокого качества / О. Селивестрова, С. Косолапов // Социальная работа. – 2004. – № 4. 
62.	Смелзер Н. Социология / Пер. с англ. /  Н. Смелзер. – М.:Феникс, 1998. – 688 с.
63.	Смирнов И. О китайских церемониях, культе предков и старости в Китае [Электронный ресурс] / И. О. Смирнов  // Отечественные записки. – 2005.– №3 (23).– Режим доступу: http://www.strana-oz.ru/2005/3/o-kitayskih-ceremoniyah-kulte-predkov-i-starosti-v-kitae - Назва з екрану.
64.	Смирнова Т. В. Пожилые люди: стереотипный образ и социальная дистанция  / Т. В. Смирнова // Социологические исследования. ––  2015. –  №8.
65.	Сорокін П.А. Людина. Цивілізація. Товариство. / П. А. Сорокін. - М., 1992. – 318 с.
66.	Социальная работа / Под общей редакцией проф. В.И. Курбатова. Серия «Ученики, учебные пособия». – г. Ростов н/Д: «Феникс», 2000. – 576 с.
67.	Социальное обслуживание населения и социальная работа за рубежом. – М., 1994 – 164 с. (Институт социальной работы / ассоциация работников социальных служб).
68.	Соціальна ідентифікація особистості / За ред. В. Ядова. - М., 2016. – 198 с.
69.	Соціальна робота як професійна діяльність. Вид. 3. Форми і методи соціальної роботи з людьми похилого віку / Упор. Семигіна Т., Кабачєнко Н.— К.: Київ. ін-т соціальних та общинних працівників, 2012.- 24 с.
70.	Соціальна робота як професійна діяльність.— Вказ. вид.— 24 с.
71.	Спасибенко С. Г. Проблемы социализации пожилых и старых людей / С. Г. Спасибенко // Социально-гуманитарные знания. – 2013. – № 2. 
72.	Старше покоління: гендерний аспект. - М.: ІС РАН, 2007.- 65 с.
73.	Стюарт - Гамильтон Я. Психология старения / Я.  Стюарт - Гамильтон. – СПб.: Питер, 2002. – 245 с. 
74.	Токарев С.А. Религия в истории народов мира / С.А.Токарев; общ. ред. и предисл. А.Н.Красникова.– [5–е изд., испр. и доп.].– М.: Республика, 2015.–543 с.
75.	Токарь А.В., Вержиковская Н.В. Организационное обеспечение координации медицинской и социальной помощи пожилому населению. В кн..; Медицинские и социальные проблемы старения / А.В.Токарь,  Н.В.  Вержиковская. – Киев, 1999.- 205 с. 
76.	Толстых А. На старости лет // Психология старости и старения: Хрестоматия / Cост. А. Г. Лидерс, О. В. Краснова. М., 2003. – 228 с.
77.	 Тополь О.В. Теоретичний аналіз дослідження старості: соціологічний підхід, стаття від 30.08.2008 р., ст. 1-9, - м. Чернігів. [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: http://www.zgia.zp.ua/gazeta/VISNIK_34_15.pdf.–Назва з екрану.
78.	Топчий Л. В. Социальное обслуживание пожилых людей: конкретные шаги к становлению учреждений нового типа / Л. В. Топчий // Работник социальной службы. – 2002. – № 2.
79.	 Топчий Л. В. Социальное обслуживание пожилых людей: новые шаги к инновационным технологиям и создание благоприятной обстановки / Л. В. Топчий // Работник социальной службы. – 2002. – № 1. 
80.	Тюптя Л. Т., Іванова І. Б. Соціальна робота (теорія і практика). Навч. посіб. для студентів вищих навчальних закладів / Л. Т. Тюптя, І. Б.  Іванова. – К.: Україна. – 2004. – 408 с.
81.	Тюптя Л.Т. Соціальна робота з людьми похилого віку. Бібліотека українських підручників [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті:http://libfree.com/101339117_sotsiologiyasotsialna_robota_lyudmi_pohilogo_viku.html.– Назва з екрану.
82.	Уиннер С. Оценка соматического состояния пациентов / С. Уиннер // Психиатрия позднего возраста: Пер. с англ. - К.: Сфера, 2018.- Т. 1.- 287с.
83.	Фізіологія і психологія праці - Крушельницька Я.В.[Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: http://studentbooks.com.ua/content/view/948/76/1/4/. –Назва з екрана.
84.	Фокин В. Проблемы геронтологии обсуждаем вместе / В. Фокин // Социальная работа. – 2003. – № 3. 
85.	Холостова  Е. И. Социальная работа / Е. И. Холостова. – М. : Дашков и Кº, 2014. – 691 с.
86.	Холостова Е. И. Стратификация возраста и активное старение// Психология зрелости и старения.- 2013.- № 4.
87.	Холостова Е.І. Соціальна робота з літніми людьми. Навчальний посібник / Е. И. Холостова.  - М., 2007. – 356 с. 
88.	Что мы думаем о процессе старения и старости? - Вказ. вид., 1999.- 112с.
89.	Шабанов В. Развитие обслуживания пожилых людей – одно из ключевых направлений социальной работы / В. Шабанов // Социальная работа. – 2014. – № 1.